Hutch Parker, producent.
Jag är Simon Kinberg, jag var producent också, men författare-regissör.
Jag tror att det här blir sista gången vi ser det här framför en X-Men-film.
Vilket är sorgligt att säga, jag tror du har rätt.
Att X, traditionellt gjordes annorlunda när Bryan gjorde det
och vi ville Iägga till lite eld till det
för, uppenbarligen, Phoenix kosmiska flamma.
För Hutch och mig är det här vår vad då tredje, fjärde film tillsammans?
Vi gjorde Days of Future Past, Apocalypse, du var främst ansvarige på Logan.
- Så, fjärde filmen. - Ja.
Och sen, uppenbarligen, jobbade vi ihop när Hutch var chef för studion
och jag var en underordnad författare som försökte få jobb i Hollywood.
Knappast.
Vilka är vi?
Är vi enbart det andra vill att vi ska vara?
Styrs vi mot ett öde bortom vår kontroll?
Eller kan vi utvecklas?
Och bli... nåt mer?
Vi gick fram och tillbaka väldigt mycket med den där öppningsdialogen.
Självklart är det traditionellt, Charles Xaviers berättelse
men på grund av att vi ville att den här filmen skulle kännas annorlunda
och vara mer Jeans berättelse primärt,
det var ett beslut som kom sent
att vi skrev in efteråt med vår fantastiske klippare, Lee Smith.
När du är gammal nog att köra själv,
kan du Iyssna på vad du vill.
Okej?
Det här var en ganska kul bit att filma,
sammansatt av en mängd olika små delar.
Givetvis de yttre detaljerna men också en väldigt unik rigg
som våra specialeffekter, chefen för avdelningen, designade
för att skapa känslan av rollen.
Och en av de sakerna vi ville göra med filmen,
jag menar, normalt, förutsatt att du sett filmen förut
för det här skulle vara ett hemskt sätt att se den för första gången,
och Iyssna på oss
är att, tonen är annorlunda än de andra X-Men-filmerna.
De är lite mer teatraliska och överdrivna
och vi ville att det här skulle kännas så realistiskt och jordnära
och avklätt som möjligt.
Så, som en del av det,
ville vi att specialeffekterna skulle vara både kameravänliga och praktiska.
När Hutch sa specialeffekter,
tänker jag på nåt som många människor inte vet
och ett antal människor faktiskt vet,
men om du inte är välbekant med processen för att göra film,
tror folk att specialeffekter innebär "datagenererade effekter"
och det är två helt skilda kategorier.
Det finns specialeffekter som är praktiska mekaniska effekter på inspelningsplatsen,
och sen finns det visuella effekter,
som är det som genereras i en dator.
Och så, vi försöker göra så många specialeffekter,
praktiska och mekaniska effekter,
riggar, som Hutch precis beskrev, som möjligt
så att man skulle känna fysiken i det,
du känner den invärtes inverkan den har,
och skådespelarna interagerar med nåt verkligt.
Till skillnad från nåt i en dator
där de bara måste kommunicera med en grön boll.
Och det finns många visuella effekter som förhöjer den sekvensen.
Och hjälper den.
Men Simon har rätt,
det är grundat i att faktiskt göra det, på nån nivå, praktiskt.
Det här är en scen som vi hade...
Vår producent, Todd Hallowell,
och vår exekutiva producent och AD, Josh McLaglen,
de är utanför kameran.
De var de andra Iäkarna i scenen
men deras prestationer var bara inte så bra
att vi trodde att deras röster skulle vara kraftfulla nog
så vi behövde inte se deras ansikten.
Jag skojar. De kommer bli upprörda över det.
Det här är ett exempel, för mig,
den första tagningen av en av vägarna som Lee Smith, vår klippare,
som var verkligen, skulle jag säga,
Hutch var min primära kreativa partner när vi gjorde den här filmen
och jag skulle säga att min andra partner faktiskt var Lee Smith
och han gjorde bara många saker som var oväntade
för nån som vann en Oscar för Dunkirk.
Han jobbar med... på alla Chris Nolans filmer.
Han jobbar med Peter Weir mycket. Han har jobbat med Sam Mendes.
Faktiskt, de främsta nu levande regissörerna.
Och han bara gör överraskande beslut och val.
Och början på den här scenen,
till skillnad från att gå rakt in på att täcka deras ansikten med närbilder
som du tittar på just nu,
påbörjade han den här scenen i den höga, breda tagningen från hörnet
och tittar ner på dem som de här två små, liksom isolerade från varandra, figurerna
och jag tror att en annan klippare skulle väldigt snabbt använt det som huvudklipp,
det etablerande klippet och gått vidare till det täckande.
Och istället höll han kvar det under de två eller tre första replikerna
och visade dig hur Iångt ifrån de är,
fick dig att känna som om det var nån sorts ensamhet och tomhet i scenen.
Han är bara nån som klipper med ett väldigt artistiskt, själfullt grepp.
Visst gör han det.
Eller fantastiska.
Eller bara häftiga.
Och en unik plats, det är faktiskt i Montreal på ett övergivet sjukhus
som vi kunde använda till en mängd olika saker.
Men otroligt väl designat för
givetvis just den här scenen,
men kom väl till hands för en rad andra saker med,
för det var väldigt nära där vi filmade i studion och så vidare.
Och det här är vår tredje X-Men-film i rad som filmas i Montreal.
Vi filmade Days of Future Past, Apocalypse och den här filmen i Montreal,
som har varit ett fantastiskt hem för oss.
De har en väldigt bra studio där, Mel's studio
som vi helt enkelt tar över
och så vi har en massa utrymme för att bygga saker.
Och sen tillfälliga som det här, som Hutch sa,
tillfälliga inspelningsplatser utanför studion,
om det så är en övergiven byggnad eller exteriören på nåt eller det här,
som är på landet utanför, precis utanför Montreal.
Fantastiskt filmfolk där också.
Vi hade en riktig familj under de tre filmerna
och de är ganska Iånga inspelningar så du är där ett tag.
Fantastisk stad, med filmfolk som vi blev förälskade i.
...kanjag hjälpa dig.
Du är inte som de andra Iäkarna.
Nej.
Och du är inte som de andra patienterna.
Det här är ett intressant klipp,
för jag tycker det känns som det är en av de där klippen med visuella effekter
som är liksom osynliga i filmen.
Jag tror att man antar att det faktiskt är en inspelningsplats,
en herrgård eller ett hus.
Det är ett fullständigt datorgenererat hus.
Vi har gjort det i de senaste av X-Men-filmerna.
Och om man tittar på X-men ett, två, tre,
First Class, och senare,
tror jag det är olika herrgårdar i alla, förutom i X två och tre.
Så, X ett var i Toronto. X två och tre var i Vancouver.
First Class var i London.
Och sen övergick vi till, i Days of Future Past,
att göra en visuell effekt med en blandning av de olika herrgårdarna
och det här är ännu en annan version av en Xavier herrgård.
Precis där byggde vi en dörröppning,
men allt runt dörröppningen, allt stenarbete och allt det där är,
är dator-genererat.
Det är faktiskt en övergiven golfbana ute i förorterna till Montreal
och det blev hem för oss för alla filmklipp med herrgården i
och allt material på utsidan herrgården är filmat där.
Och det här är nåt annat som,
vi ville separera från de tidigare X-Men-filmerna
som har de här otroligt invecklade
inledningssekvenserna med massor av visuella effekter och CG.
Jag ville bara att inledningssekvensen skulle kännas som du var mer i ett drama
än i en science fiction.
Bara hålla det jordnära, hålla verklighetskänslan,
trycka dig framåt i berättelsen och inte bli nertyngd
i, du vet, en treminuters liksom underhållningssekvens.
Det här var jättekul. Vi hade faktiskt medlemmar av personalen
inklusive en av våra biträdande regissörer...
- Precis där. - I bild.
- Precis där. - I den här scenen.
Speciell talang.
En annan regiassistent där, den blonda killen som nyss rättade till lurarna.
Det finns också väldigt bra lokal talang
i fråga om skådespeleri i Kanada, normalt sett, och Montreal.
Kvinnan som spelar flygansvarig på NASA var en kanadensisk skådespelerska
och det finns några andra fantastiska kanadensiska skådespelare.
Ännu en scen på herrgården.
Varje film vi nånsin gjort har haft en invändig scen på herrgården.
När vi faktiskt, på den senaste, Apocalypse,
behöll inspelningsplatsen eller delar av den som vi kunde återanvända senare,
i vetskapen om att vi troligen skulle komma tillbaka.
...är ojämn,
troligtvis på grund av förbränningen.
Syrealstringen ligger nere...
Ja?
Det är jag.
- Charles? - Herr President.
Du vet en av alla de saker vi gjorde
när vi gick från ett berättande perspektiv,
alltså ända sen Days of Future Past,
är när vi återställer tidslinjen.
Och så, även om det är 1992 när filmen utspelar sig,
behöver vi inte att Bill Clinton är president.
Det är en annan verklighet än den som vi alla känner från historien.
Det är en enkel undsättning.
Vi åker upp i rymden,
och hämtar hem astronauterna.
- Några frågor? - Tusentals.
Det hinns inte med.
Ska vi åka upp i rymden?
Ja, det ska vi, Kurt.
Och en av de saker som var spännande för oss alla
när vi började göra den här filmen, är att i början av filmen,
för första gången i nån av X-Men-filmerna,
är de kända offentliga superhjältar.
Och så, de liknar mer,
superhjältarna vi känner till från andra adaptioner av serietidningar.
Och mycket av det som vi sett från serietidningarna.
De är inte en gömd grupp Iängre.
De är en accepterad och välkommen del av samhället när den här filmen börjar.
Och jag ville också använda, många olika influenser,
men givetvis så om du känner till serietidningarna, Grant Morrison-köret,
de klassiska gula och blålila dräkterna
som vi aldrig riktigt gjort i filmerna tidigare.
Och tyckte bara att det här var en möjlighet.
Och det här var en vink till X ett,
vilket är nåt jag tyckte att Brian Singer gjorde otroligt väl
Och idén om att basketbollsplanen öppnar upp sig för jetplanet.
En annan sak som har varit kul på de här
är att varje film har haft sin egen version av X-jeten.
Simon gjorde ett ganska otroligt jobb, tyckte jag,
med vår produktionsdesigner,
liksom, med att utveckla det till nåt som kändes lite mer
som det hade varit på fältet, använts,
men fortfarande var kapabel till en del av det galaktiska grejorna
som vi skulle utsättas för när det skulle ut i rymden.
Jag menar, traditionellt, i serietidningen är det givetvis
baserat på Blackbird, ett verkligt jetflygplan för strid.
Och vi utforskade det lite i First Class.
Så jag ville att vi skulle skapa nåt som var delvis Blackbird, delvis X-jet
och nåt som vi heller inte hade sett i de tidigare filmerna.
Och så, Claude Paré, vår produktionsdesigner,
hade en massa skoj när han jobbade på det med oss.
Ett annat designelement, uppenbarligen som är med varje gång
är både Cerebro och Charles stol,
vilket alltid är centrum för massor av genomtänkt designarbete
och Simon, igen, tror jag hittade en väldigt bra balans
som hedrar det som kom före
men också Iät oss gå lite Iängre,
både med Cerebro och i designen på stolen.
...kortslöt deras elektricitet.
Och till och med hjälmen.
Jag menar, en av de saker som vi tittade på var dåtidens estetik
och om du faktiskt tittar på hjälmen och lite på stolen,
så är det en slags Apple dator-look på dem.
Blixtarna och lite av den plastiga genomskinligheten de har.
Det här är inte lika kul som jag trodde.
Det här är uppenbarligen, alltihop visuella effekter.
Och det här var en sekvens som Simon hade förberett
och det är nästan, jag menar, annat än att den är lite kortare,
är det nästan precis vad vi planerade.
Den utvecklades lite när det gäller några av designerna för visuella effekter
men det är en sekvens som var den första som han tog från text
och satte in i ett visuellt språk
och sen när den filmades,
så höll den sig väldigt nära den ursprungliga designen.
Tja, det är två saker faktiskt som jag ville uppnå här.
En är, som en som gillar serietidningarna med X-men och uppenbarligen,
som nån som jobbat på många av X-Men-filmerna
kände jag det som om vi inte haft mycket av X-Men som jobbade tillsammans som team.
Och det finns några platser, möjligheter att ha det i den här filmen
även om de slåss mot varandra,
så är de fortfarande indelade i två team.
I det här fallet, är de ett.
Och jag bara älskar tanke på att se dem,
vad fans alltid har, tror jag, tyckt mest om i serietidningen,
annat än det nyanserade karaktärsjobbet, är teamarbetet.
Och så, det här är de när de verkligen jobbar som en väloljad maskin
och som ett team som uppenbarligen, har gjort många såna här uppdrag tidigare.
Jag antar att den andra delen av det är, i serietidningarna om X-Men
och speciellt i Dark Phoenix-berättelsen,
var det verkligen viktigt för mig att vara så lojal som möjligt
mot kärnan i Dark Phoenix-berättelsen
för som många vet,
Dark Phoenix-berättelsen var en understory till X-Men från The Last Stand.
Jag ville att det verkligen skulle vara den primära drivkraften och filmens story.
Och i Dark Phoenix-berättelsen,
är det inte nåt som bara helt magiskt händer henne på jorden.
Hon blir zappad i rymden av en kosmisk kraft
och det är där det händer.
Och så, från när vi började jobba på det här manuset
och skriva ihop filmen så visste jag, om jag visste nåt,
jag visste att nån del av den skulle utspela sig i rymden
för det skulle vara det här kosmiska intergalaktiska elementet.
Och ett utomjordiskt element som skulle vara med också.
Så, den här sekvensen liksom byggde upp från kombinationen av att vilja ha henne,
Jean, att bli transformerad av den kosmiska flamman till Phoenix Force
och också att jag ville koppla det med nåt verkligt och relevant för 1992.
Och givetvis på den tiden skickade vi fortfarande ut rymdfärjor i rymden,
vilket vi inte gör Iängre.
Han är inte här.
Han arbetade i luftslussen.
Värmesignaturen stiger snabbt.
Jag kan inte hålla den Iängre.
Vi måste härifrån.
Spänn fast er!
Nej, Raven.
Vi kan inte Iämna nån där.
Jag tänker inte utsätta teamet för fara.
Deras team då?
Det andra som är anmärkningsvärt med det här
är att det är en triumf för visuella effekter för mig,
att farkosten reflekterade och alla de här detaljerna,
på, du vet, själva färjan,
till och med frost på rutorna där
är en otroligt krävande sekvens.
Det speciella Ijudet som är nåt de verkligen jobbat hårt med att utveckla
och ge det en djupare struktur och känsla.
Men sen gifter det sig med otroligt intensiva ögonblick av agerande,
framförallt från Sophie och Tai, men också från alla.
Så, en sekvens som jag är otroligt stolt över,
och Phil Brennan och Kurt Williams,
som var våra hjältar av allt som var visuella effekter,
gjorde ett fantastiskt jobb med sina team.
Jag tror att en av sakerna som var så fantastisk med teamet vi satte samman,
vilket var några människor som hade jobbat på X-Men-filmer tidigare,
några människor som var nya inför X-Men-universum,
några människor som bara hade gjort omtagningar av X-Men-filmer.
Jag menar, det är ett så fantastiskt team och som sådant pratar de om det,
det är som Oscarsvinnare, Oscarsnominerade.
Som jag sa, Lee Smith vann en Oscar för Dunkirk.
Vår DP, Mauro Fiore, vann en Oscar för Avatar.
Phil Brennan hade blivit nominerad för Snow White and the Huntsman.
Det är bara en massa verkligen, verkligen talangfulla människor
som bidrog till alla de här sekvenserna
där du har hundratals, om inte tusentals människor som bygger saker.
Det är inte bara vi och en grön skärm.
Uppenbarligen, det skulle inte vara så värst kul att titta på.
Men gällande skådespeleri, den andra saken som vi hade i den här filmen,
och det var en Iyx som jag önskar att vi haft i alla filmerna,
var att vi hade mycket mer repetitionstid än vi nånsin haft med skådespelarna.
Och jag tror att det var nåt som var viktigt för mig
när vi pratar om att fokusera på att det är en mer karaktärsdriven film
än en del av de som kommit på sistone.
Och med tanke på att en del av de här unga skådespelarna,
framförallt Sophie, tiden att verkligen gå in på alla nyanser i karaktären.
Förresten, de här sekvenserna är ganska tråkiga att filma,
för inga av de här grejorna finns medan man filmar det.
Det gör skådespelarnas ansträngningar, tycker jag, extra fantastiska.
En annan liten extrafakta, jag menar, det här looken med Phoenix-effekten
var nåt som verkligen utvecklades genom hela filmen
och in i efterbehandlingen och bytte
utifrån, du vet, sättet som berättelsen funkade på.
Och jag tror att den till sist hamnade på ett väldigt bra ställe,
nåt jag verkligen är nöjd med.
Ja, jag tror att när den påbörjades, var det troligen mer som
Phoenix-effekten som vi ser i slutet på Apocalypse
när Jean liksom blir Phoenix-ig
och det var en mycket mer eldig look
men det hade inte riktigt nån av de kosmiska elementen
som uppenbarligen är en stor del av Phoenix-berättelsen i serietidningarna.
Och så, när vi utvecklade och gick framåt in i efterproduktion med Phil och Kurt,
teamet för visuella effekter som Hutch pratade om,
tog vi verkligen in olika färger
som skulle tyda på en kosmisk eller utomvärldslig,
inte bara eldigt element.
Ett annat ganska kritiskt val, tror jag, i allt det här,
var nåt som Simon...
Jag menar, vi pratade om mycket men uppenbarligen
var det faktiskt han som var huvudarkitekt för det här,
vilket var att behålla Phoenix-effekten, när den manifesterar sig på Jean,
att hålla den ganska diskret,
du vet, att leva lite i ögonen,
lite i sprickorna...
men inte ta bort nåt från den emotionella basen,
prestationen, psykologin
som verkligen finns i berättelsens hjärta.
Och med tanke på vad man kan göra och vad som ofta görs,
när det gäller att blåsa ut idéer,
tyckte jag att det var ett verkligen smart och viktigt beslut.
Det känns som att vad som hände ofta i filmer
när man pratar om övernaturliga eller science fiction-filmer,
det är en tendens att bli förälskad
i bakgrundsmaterialet och de visuella effekterna.
Och många gånger kommer de i vägen för mänskligheten
och skådespelarnas prestationer.
Och den här filmen är så intensivt en, för mig,
jag antar en karaktärsbaserad och prestationsbaserad film,
att om man täckte Jean i för mycket bakgrundsmaterial
och visuella effekter och glöd och allt det där,
skulle man faktiskt dölja hennes prestation
och man skulle inte ge Sophie en chans att verkligen visa känslor
på det sätt som hon behövde för att publiken skulle knyta an till henne.
Och det är den andra delen av det, som, jag tror
ju mer av det som du Iägger in i en karaktär,
är det fler och fler lager mellan den karaktären och publiken.
Det är svårare för publiken att knyta an till vad karaktären går igenom.
Och det här är en film så mycket om hennes inre kamp,
jag ville att hon skulle kunna spela den snarare än att vi skulle ha lager
som Iåg på den.
Och jag själv - har aldrig varit stoltare.
Passa på och njut.
Ni har verkligen förtjänat det.
Det har ni allihop.
Ni får ledigt resten av dagen.
Jean?
Du skrämde oss ordentligt. Hur mår du?
Bra, faktiskt.
- Hank? - Ja?
Kan du ta en titt på Jean?
En rutinkoll efter en skada.
Tack.
Presidenten tänkte uttrycka sitt deltagande.
Det här är ett av de ögonblick som jag gillar mest i filmen
för det är en idé som Simon skrev in i manus
när du börjar se några sprickor i familjen
och i tron på
du vet, den orubbliga tron på Charles och hans vision.
Jag menar, Jen är fantastisk i den här scenen, James med,
men det är faktiskt innehållet i scenen som jag tycker är så kraftfullt.
Och det fastställer en verkligt intressant dynamik för resten av filmen,
där vi börjar utforska och titta på
"Vad är Charles ansvar?
Har han tappat fokus?"
Du vet, en av metaforerna som vi pratade mycket om
var den om föräldraskap
där du gör ditt bästa, men ibland,
gör du inte nödvändigtvis vad som är rätt för ditt barn
även om du har den avsikten.
Och det är ett tema som, tror jag,
ekar kraftfullt genom hela stycket.
Och jag tror att en del av vad som har varit så ihållande
och anledningen till att Dark Phoenix- berättelsen är den mest älskade
är för att det är en berättelse om
inte helt goda och helt onda.
Det finns inga helt goda och inga helt onda.
Någon så välvillig som Charles kan också ha en mörkare sida,
kan ha brister, kan vara mänsklig som vi andra.
Så min avsikt när jag började skriva manus
och sen vid regisseringen av skådespelarnas prestationer
är att alla hade ett spektrum av mörker och Ijus inom sig.
Och nån som Jean, uppenbarligen,
kämpar mest och mest dramatiskt med det spektrat
Vad lustigt.
Jag minns inte när du senast riskerade nåt själv.
Och det är
alltid kvinnorna som räddar männen här.
Vi borde byta namn till X-Women.
Till och med nån som Charles,
som traditionellt, i nästan alla de här filmerna
har varit den här liksom välvilliga, fadersliknande figuren,
vi liksom utforskar rymden
mellan att vara faderslik och att vara patriarkalisk.
Tanken på att han sitter där nere i sitt hem,
medan unga människor riskerar sina liv över hela världen,
som ett team döpt efter honom.
Och att det finns nåt problematiskt i det
och framförallt världen som vi lever i just nu
där vi ser mer och mer på människors ansvarstagande
som gör saker för sitt ego eller för sina egna fördelar.
Det här kändes bara som ett tillfälle att utforska det
på ett sätt som de här filmerna aldrig har gjort tidigare.
Och som serietidningarna ibland gör, förresten.
Så, det är liksom även om jag skulle vilja ta åt mig äran
för många av de saker som känns unika för den här filmen
till skillnad från andra X-Men-filmer,
så är de unika jämfört med andra X-Men-filmer
men de är inte nödvändigtvis unika jämfört med serietidningarna.
Många saker, som nån som har Iäst de här serietidningarna
sen jag var väldigt ung,
var bara saker som jag tyckte att vi inte hade utforskat
även om vi är så många filmer in i det här franchise-företaget som vi är.
Jag kan inte se några problem.
- Du kan gå upp igen. - Okej.
Tack, Hank.
Sa Hank så?
- "Går inte att mäta?" - Ja.
Vi är just nu i Hanks labb.
Du vet, en av de saker som var verkligen kul på filmen
och det här är ett ganska intressant sätt att se filmen på,
för man är benägen att tänka på vad som hände,
vi hade ett antal fantastiska inspelningsplatser
som vi byggde för inspelningen av filmen.
Och det labbet är en av dem som jag minns, du vet,
man går in i och blir framförallt tagen av utseendet och designen
och hur väl Claude hade fixat till det.
Men sen, du vet, Femte Avenyn till herrgården,
X-jet-sakerna, du vet,
fantastiska att kunna bygga upp de platserna så nära varandra
och att få dem alla så olika och unika.
Ja.
Jag trodde att jag hade förlorat dig.
Jag vet.
Och det här är för mig, jag menar,
den svåraste balansen i den här filmen
för mig, tonen i den, som författare och regissör
balanserade jag filmen som, du vet,
när vi pratar om karaktärsaspekterna för filmen
och Jean som är både intim och personlig och känslosam och mänsklig
och allt väldigt snabbt här, introduceras
och man såg bara i det klippet saker som kom ner från skyn,
är intergalaktisk, är kosmisk, är väldigt utomvärldslig,
är faktiskt motsatsen till mänsklig.
Och att balansera de två sakerna
så att det aldrig slår över i nån riktning,
jag tror att om filmen slog över för mycket
i riktningen mot det intergalaktiska eller det kosmiska,
skulle du tappa det känslosamma i det
och om det blir för helt och hållet bara ett emotionellt drama,
skulle det här sticka ut från filmen
och det skulle inte vara en känsla av en organisk sammanhängande helhet.
Jag går och tittar till henne.
Sitt kvar.
- Säg åt henne att vara tyst. - Luna!
Luna!
Just det här klippet,
det här ögonblicket när hon hittar, upptäcker alla de här utomjordingarna
var nåt som vi lekte mycket med.
Ursprungsklippet var ett där du helt ser utomjordingarna.
De bryter hennes nacke.
Du ser transformationen,
och det bara kändes alltihop som, plötsligt, i en film
att det var en mer naturalistisk, realistisk film,
att man förändrade det till nåt
som fanns i science fiction-filmer från, du vet, 70-talet.
Och så, du vet, valde vi nåt mycket mer diskret här
och sen är transformationen här,
den börjar faktiskt i skuggorna, och du ser den, du vet,
tydligt att hon förändras från en annan sorts varelse till en människa.
Men vi förlitar oss mycket mer på skådespelarprestation än detaljer
än vi gör med det här stora klippet.
Och faktiskt, vi förlitar oss här på
för hon har samma hårfärg och samma kläder och allt det där,
vi förlitar oss på Jessica
att hon går in i en liksom Uncanny Valley-prestation
och Jessica är fantastiskt bra på det.
Och utseendet på den här karaktären är nåt
som Jess och jag jobbade på tillsammans.
Hon ville verkligen att det skulle se olikt ut
allt hon nånsin gjort på film tidigare
och Tilda Swinton och andra saker var influenser.
Lägg dina händerpå mig
Det här är värt att nämna, för hon är bara i filmen i ett klipp,
men riktiga fans, och jag förutsätter att de är de
som kommer att Iyssna på oss just nu,
skulle känna igen Halston Sages karaktär som Dazzler,
som är en huvudkaraktär i serietidningen och en älskad karaktär i serietidningen
och också en karaktär som är en viktig del
i en av poängerna i historien i den ursprungliga Dark Phoenix-berättelsen.
Så, jag ville inkludera henne i filmen.
Lägg dina händerpå mig
Det här var också vid den där golfbanan och som jag minns det,
nattfilmning är inte min favorit men som jag minns det var det kallt.
Det var jättekallt. Och faktiskt, för att gå tillbaka till Dazzler,
hon hade minst kläder på sig av alla
och hon är där uppe och dansar omkring.
- Hon var en sån klippa. - Det var hon verkligen.
Och jag tror att vi filmade henne sist, det var runt fyra eller fem på morgonen
så kallt det bara kunde bli.
Och hon var, hon hängde i.
- Hej. - Is.
Men det här, jag gillar tanken på, du vet, det är en väldigt normal
internatskolelik scen, visst,
vilket är som när rektorn för skolan är borta
för Charles är borta och barnen har fest
Och det är inte mycket mer komplicerat än så,
förutom det faktum att de här speciella barnen
råkar ha några övernaturliga krafter
så när festen går lite för Iångt,
du vet, sprängs träd från marken.
Det var inte så Iänge sen
vi hade såna fester.
En av mina favoritrelationer i First Class,
jag antar, i X-Men-filmerna efter den,
är bara Beast-Hank,
Mystique-Raven-relationen är verkligen rik
och liksom outtalad men känslosam.
Och, du vet, de två har verkligen vuxit upp.
Jag minns när vi först gav dem rollerna i First Class
och de var båda i slutet av tonåren.
Jennifer hade bara spelat i Winter's Bone.
Nick hade inte varit med i nån stor film sen Om en pojke.
Jennifer har ju vuxit till att bli en av de,
om inte den största filmskådespelarna i världen.
Och Nick har vuxit till att bli en fantastisk skådespelare.
Och så, jag var bara förväntansfull över att skriva scener till dem att spela.
Men det här är ju vårt liv.
Det här var det vi ville.
Inte så här.
- Raven... - Det här är inte vårt liv, Hank.
Det är hans.
Vad tror du att X:et i X-Men står för?
Vi vänder oss till Charles och hans X-men...
Och det här visar än en gång att X-Men inte är,
du vet, underjordiska, utstötta karaktärer Iängre
utan att de är accepterade av det större samhället
tills det större samhällets fördomar kommer fram igen.
Det är en scen som, vid olika tillfällen, fanns i filmen,
togs ur filmen, sattes in i filmen, togs ur filmen
för på en nivå brottas vi med,
vi hade liksom redan etablerat det
och ville fortsätta med berättelsen.
Å andra sidan, du vet, kom vi att inse,
att man liksom behövde driva igenom den poängen
bara lite mer än ja, faktum är,
att han är väldigt glad att få acceptera presidentens utmärkelse
och bada i äran
som en del av att bygga upp för hans fall, så att säga.
- Vill du dansa? - Kom nu, Scott.
Har du hört vad ungarna kallar dig?
- Villjag veta det? - Ja.
Phoenix.
Coolt, va? Fågeln som reser sig ur askan.
Och det här är en scen som vi verkligen experimenterade med.
Som, vad är det som hon ser?
Hur visar det sig i ansiktet på henne?
Vad är hennes utlösare för
när hon börjar förlora kontrollen över den kosmiska kraften som finns i henne?
Det är helt enkelt, som, den första snedtändningen hon får,
på grund av den här saken som finns i henne.
Det är det ögonblicket med det som är menat att vara perspektivet
för den där kosmiska kraften inne i henne
som om hon har det här kvarvarande minnet av kosmisk kraft,
allt bara känns...
Ordet jag använde mycket när vi skapade den här sekvensen
var hallucinatoriskt.
Så, det skulle kännas nästan lika illa,
jag har aldrig gjort det, men lika illa som en snedtripp på LSD.
Och det, tror jag, att killarna på visuella effekter gjorde ett bra jobb med.
Tack.
Förresten, den som Charles skakar hand med där
som vi precis passerar är Chris Claremont
som är skaparen till Dark Phoenix-berättelsen.
Precis där. Ser du honom i bakgrunden? Precis utanför fokus.
Troligen värt att spola tillbaka för att se. Han har ett litet pipskägg.
Och Chris var den som skrev Dark Phoenix-berättelsen.
Han var också den som i stort sett skapade Wolverine.
Han är, skulle jag säga,
bara lite mindre viktig för X-Men än vad Stan Lee var.
Än en gång, allting fejkat.
Fejkat hus, fejkad bil.
Fejkat, jag tror vi hade vägen, det var nog allt.
Och det här var faktiskt, för mig, en,
du vet, att ha jobbat med många av de här filmerna,
jag är väldigt medveten om alla de olika scenerna vi haft i varje film.
Och det här var ett direkt liksom svar från Apocalypse
när han går in på hennes rum och hon har en mardröm.
Den gången kunde han Iäsa hennes tankar och den här gången kan han det inte.
...kommer inte åt hennes medvetande.
Och det här pratade vi mycket om,
vad gör vi med Cerebro
för att göra den annorlunda än de 75 andra gånger du sett den i filmerna.
Och jag antar att hallucinatoriskt är ett annat sätt att beskriva det.
Igen, jag ville verkligen att det här skulle kännas som
om du var inne i huvudet på nån som höll på att bli galen.
Så vi gjorde en massa experimenterande
med utseendet på det här, hur det skulle - inte precis här
men när han går in genom Jeans öga in i hennes huvud,
hur skulle vi -
vi skulle skapa nåt som skulle ha en unik look.
Och i en miljö som är, du vet,
vår version av Enterprise eller Millennium Falken
eller nån av de liksom mest ikoniska miljöerna
av de här slags franchise-företagen.
Så genom att börja precis här, gick vi bara till nåt helt annorlunda.
Jag älskar verkligen det här för det är svårt att återuppfinna,
eller åter-bilda några av de här komponenterna
och tanken på att gå in i hennes minnen och att se de här glimtarna
och alla de, du vet, som nästan känns som hjärnsubstansen...
gift med den där rökiga, mjölkiga komponenten,
alla det där sakerna som kom från det kombinerade kreativa teamet
men jag bara älskar hur det blev.
Saker som är svåra att göra som är så fängslande
och att det inte tar nåt ifrån scenens drama.
Jag tycker att det är nåt som gjordes väldigt väl i den här
för uppenbarligen, är det väldigt viktigt vad de pratar om
och vad de tar sig igenom.
...gjort nåt med henne.
Och det var en sekvens som vi också gjorde mycket storyboarding
och förvisningar av, så att vi visste vad de skulle titta på
och vi bara fortsatte att utveckla hur det här skulle se ut.
Så, som Hutch sa, det är surrealistiskt utan att vara distraherande.
Och hundratals iterationer.
- Ja. - Av alla de här sakerna.
Det är nästan gjort i lager.
Ja, och om du tittar om och om igen, vilket du inte måste göra,
men om du verkligen tittar mer än en gång,
ser du ansikten där inne, du ser minnen där inne.
Det finns små saker.
Todd Hallowell som är, som jag sa, en av våra producenter,
är också nån som har erfarenhet som regissör av andra enheter
och enheter som stoppas in.
Och han skulle ta och regissera som, du vet,
en liten tjej som cyklar på en trehjuling eller ett Storhjul, hellre.
Det är där inne nånstans om du tar en titt på det.
Det finns en födelsedagstårta. Det finns en hund som skäller.
Det finns alla sorts barndomsminnen
som är begravda djupt inne i de där gryniga bilderna.
Försvinn ur mitt huvud.
Håll dig lugn, Jean.
Hon kämpar emot. Vrid upp den.
Jag hörde min pappa.
Han lever.
Det var bara en hörvilla.
Ditt medvetande behöver vila.
Och det här var nåt som jag gillar - som jag gillar i filmer när,
och för att inte säga det här är alltid avsikten,
ibland har vi klipp som är lite utanför fokus och har dåligt Ijud
men jag gillar det när kameran går lite in och ut ur fokus.
Och i allmänhet, jag vet att det här inte är en sorts Criterion-film
men när man talar om filmkonsten, som,
i tidigare X-Men-filmer,
de är alla gjorda med väldigt statiska kameratyper.
De tenderar att vara fästa.
Allt är väldigt jämnt.
Om du tittar på exempelvis sättet som kameran rör sig just nu,
sätet som den bara rörde sig över Scotts axel,
nästan allt i den här filmen är antingen handhållet eller en Steadicam,
vilket är en lite stadigare version av en handhållen kamera.
Gjordejag det där?
Det är lugnt.
Det är en slags dokumentärrealism som en handhållen kamera ger dig.
Och den ger dig också en känsla av mänsklighet
för det är bara lite mer av,
"Det är en handhållen kamera precis där, det är en handhållen kamera precis där."
Jag menar, jag, nästan vid varje klipp
känner du lite andetagen
hos kamerapersonen som håller kameran
för det är inte perfekt. Det är inte statiskt.
Det har lite rörelse över sig och på samma sätt är det i livet,
när du tittar på nåt är ditt huvud aldrig helt statiskt.
Dina ögon tittar aldrig enbart på en punkt.
Så jag ville skapa den känslan av att vara organisk,
att det känns lite mer handgjort än en del av de här filmerna har känts
och som genren har känts tidigare.
Du pratade också väldigt mycket i början om att den skulle kännas mer nära.
En del av rörelsen var för att få det att kännas lite ostadigt och lite,
du vet, osäkert ibland,
vilket var en väldigt intressant uppsättning tankar
att ta med sig i filmuppdraget.
Det här är filmat med kran och det är nästan det enda kranklippet i filmen.
Det finns inte många av dem.
Det är handhållet.
Ser du liksom bara den lilla avdriften det ger dig?
Om du tittar på filmen...
som hur det driver bort precis nu bara lite kring Charles
för att han inte rör sig.
...smärta.
Det är som Hutch sa, det är en slags basnivå,
en omedveten nivå av instabilitet.
Och det blir mer och mer instabilt ju Iängre in i filmen vi kommer
och det smittar av sig på filmfotot.
Jag vet inte.
Och det är nåt som inte nödvändigtvis...
Jag menar, absolut medvetet för oss som filmskapare,
det är inte nödvändigtvis medvetet för en publik
men det är nåt som jag tror byggs upp
och du börjar känna det i din upplevelse av filmen.
Men det Iåterju inte klokt.
Förbered planet.
Vi ska hämta hem henne.
"Vi?" Charles, du är inte i skick.
Och det finns många fler närbilder.
Jag menar, du vet, till och med den här inåkningen mot Charles, som exempel,
traditionellt, skulle vara mer av en kranrörelsen
där det skulle vara en mjuk liksom Steven Spielberg-ig,
Bryan Singer brukade ofta göra det här,
mjuk inåkning mot karaktärerna.
Jag ville att de inåkningarna
skulle kännas lite mer som om nån gick emot dem.
Igen, bara Iängst bak i hjärnan Iägger du märke till det.
Det här var en scen som vi gick fram och tillbaka med ganska mycket,
hur mycket information vi behöver.
Du vet, en av de saker som jag verkligen ville
var att Jessicas karaktär skulle vara en mer mystisk karaktär i den här filmen.
Hon är en blandning av, du vet, men vi namngav henne ändå,
och hon har förfäder på D'Bari,
hon är en blandning av några av de utomjordiska karaktärerna
som har funnits i olika upprepningar av Dark Phoenix-berättelsen.
Lelandra som karaktär, uppenbarligen,
som många människor trodde att hon var.
Hennes hårfärg skulle tyda på att hon inte är Lelandra.
Och för mig var Lelandras bakgrund så komplex,
att om vi skulle göra den,
skulle vi nästan behöva 45 minuter extra
eller en extra film för att göra den ordentligt
för kärlekshistorien med Charles är väsentlig
och det är bara en annan slags film
och jag ville verkligen fokusera på den här karaktären just här,
på Jean och på hennes kamp
och dramat av det hon går igenom.
Och jag kände det som om ju fler underhistorier vi hade,
om det nu handlade om Lelandra med Shi'ar
eller om Hellfire,
så skulle det ta bort från den här centrala riktigt intima berättelsen
om en ung person som tappar kontrollen.
Och människorna som älskar dem mest, som Hutch antydde,
familjen runt dem, bryts upp med henne.
Allt som var utanför den cirkeln
började kännas som det potentiellt kunde ta bort
från kärnan av emotionell upplevelse av filmen.
Kanjag hjälpa dig med nåt?
Det här är ännu en verkligen unik inspelningsplats
eftersom det faktiskt är bakgården på studion som vi filmar på.
Och Claude och hans team byggde det här grannskapet i otrolig detalj,
och gjorde varje hus unikt.
Du vet, de är allihop egentligen fasader
men klädde framsidorna med trädgårdar,
med barnleksaker och alla de där sakerna,
för att hjälpa till att få det att kännas så verkligt och jordnära som möjligt.
Och det var en verkligen effektiv, ett verkligen effektivt sätt
att ge oss nåt som jag tror
var ganska ikoniskt som ett fönster in i hennes förflutna
och hennes pappa, hennes avlägsna pappa.
Men det var också en ovanlig miljö för en X-Men-fajt.
Vilket är lika jordnära som det kan bli.
- Ja. - Jag tror för många av de här filmerna,
när jag säger det, menar jag inte bara filmerna baserade på serietidningar,
utan science fiction-filmer.
Det är som ju mer exotiska som platserna är desto bättre.
Och för mig, i den här filmen, på många sätt,
var det som desto mer vardagligt,
desto mer realistiskt, desto fler miljöer som Iätt kan knytas an till, desto bättre.
För de här sakerna som de gör,
huruvida det är optiska strålar som kommer ur deras ögon eller telekinesi
eller, jag menar, det finns så många olika saker som är övernaturliga,
jag tror att det är mer intressant
att se nåt övernaturligt i en naturlig miljö
för när du ser nåt övernaturligt
i en övernaturlig miljö, känns det nästan onödigt.
Det känns nästan som, tja, "Det var väl inget med optiska strålar
som kommer ur nåns ögon på en utomjordisk planet?"
Men i ett grannskap som ser ut som grannskapet
som du, jag, vem som helst av oss kunde bo i,
och det är din granne i dörren bredvid, plötsligt blir det, för mig,
lite mer intensivt, hotfullt,
och liksom, jag fortsätter att använda uttrycket "Iätt att knyta an till".
Du ska få lite vatten.
Det här var en scen som Sophie förberedde sig för,
du vet, bara så rigoröst och med en sån hängivenhet.
Jag tror hon visste att det var en sån vändpunkt för karaktären
och Simon hade repeterat den jättemycket med henne.
Men det är en kritiskt viktig scen för henne
både som skådespelerska och i den här rollen,
på grund av vad den avslöjar och vad den framför av hennes karaktär
och det är verkligen då som hon har förstått,
du vet, liksom den bredare berättelsen för hennes karaktär,
Jean Grey i mitten av den här mycket större berättelsen.
Jean?
Alla dessa bilder, men inga på mig.
Du letade aldrig efter mig.
- Jean... - Varför gjorde du inte det?
Vi kanske borde sätta oss.
Jag vill inte...
Och du vet, jag pratade om partners
som Hutch och Lee och Mauro, filmfotografen,
men jag vill säga, troligen, och jag säger det här med kärlek till dig Hutch,
min verkliga partner på den här filmen var Sophie.
Du vet, Sophies prestation är allt i den här filmen.
Om Sophie inte var så hängiven och engagerad
och förberedd för den här prestationen,
skulle hela filmen falla samman.
Det spelar ingen roll hur bra filmfotot var,
det spelar ingen roll hur bra klippningen var,
det spelar ingen roll hur bra produktionsdesignen var,
det skulle faktiskt inte ha spelat nån roll.
Och jag kom till Sophie,
jag åt lunch med Sophie ungefär ett år eller så innan vi började filma.
Jag tror att jag fortfarande var mitt i skrivandet
åtminstone på andra utkastet till manuset, om ens det,
och jag sa till henne "Du, vi ska göra Dark Phoenix-berättelsen.
Du spelar uppenbarligen Jean, Dark Phoenix.
Du kommer vara huvudperson i den här filmen.
Du måste spela som om den här scenen indikerar och många andra
som du vet, du måste spela
alla sortens färger i känsloregistret.
Du måste spela rasande.
Du måste spela smärta, du måste spela sorg.
Du måste spela våldsam, defensiv,
jag menar allt du kan föreställa dig
och inte bara det, du kommer att bära upp
en väldigt storskalig film.
Pressen av det är mycket för nån
som är i slutet av tonåren, början av sina 20.
Och du kommer att spela scener med,
jag menar, den här skådespelaren här, Scott Sheppard,
är en otrolig scenskådespelare
som har vunnit alla sorters priser på scen."
Och sen dessutom,
Michael Fassbender, James McAvoy, Jennifer Lawrence, Jessica Chastain,
jag menar, de bästa skådespelarna i sin generation
som alla är 10 till 15,
ja, jag antar att Jessica inte är det,
men, du vet, betydligt äldre och mer erfarna än Sophie är.
Och hon var bara med på det.
Och jag började skicka henne, från och med den första lunchen, artiklar,
böcker, YouTubevideor av människor som har schizofreni,
Dissociativ identitetsstörning,
och hon Iäste dem, såg dem och skickade saker tillbaka till mig.
Och vi bara verkligen byggde upp karaktären tillsammans
och jag är väldigt stolt över henne
för det är inte nån enkel sak att göra för en ung skådespelare.
Ni borde inte ha kommit hit.
Varför inte? Vi kom för att hämta hem dig.
Jag har inget hem. Det såg du till.
Din pappa kunde inte hantera dig,
så vi tog hand om dig.
Du sa att han var död
och utnyttjade mig för mina krafter.
Nej, så var det inte.
Det klippet med Jennifer är inte mitt favoritklipp i hela filmen
men verkligheten av att ibland filma med de här liksom ensemblerna
är att du inte får alla skådespelarna på samma plats samtidigt
så du måste filma vad som kallas blockfilmning.
Om du har sett Harry Potter så vet du hur det ser ut.
Och man bara grabbar tag i Jennifer Lawrence
när du har Jennifer Lawrence för den dagen i miljön
och det är därför du ser Jen separerad från resten av gruppen
i det enda klippet.
Inte så mycket av det i den filmen, som tur är.
I den här filmen, som tur är,
fick vi skådespelarna att se till att de alla var där.
Men då och då kunde man inte, hade man ingen kontroll över det.
Håll er borta från mig.
Håll er borta från mig!
Den tredje bilen som slår runt är en datoranimerad bil
och de första två är verkliga.
Det där är, självklart, inte verkligt.
Jean, snälla!
Och det där är verkligt. Jag menar, förstärkt, givetvis,
röken och allt det där men, du vet,
vi sprängde den sidan av huset.
Och som Hutch pratade om, var hela det här grannskapet,
hela den här gatan uppbyggda hus vilket verkar galet,
men för att kunna skapa den sortens förstörelse
och den slags kontroll vi behövde,
var vi tvungna att bygga det.
Jean, sluta!
Jag kan skjuta. Jag...
Nej.
Förlåt, Hank, menjag vill ge Raven en chans.
Jag sa åt dig att hålla dig borta.
Det här var en scen som jag skulle säga att vi,
vi verkligen passade in om och om igen.
Vi filmade om den också.
Jag menar, alla de här filmerna har oundvikliga omtagningar.
Vi har gjort det i varenda en av de här X-Men-filmerna.
Jag tror att nästan alla storskaliga filmer nu för tiden
har det för om du har Iyxen av att göra det, varför inte.
Och vi passade verkligen in det här, försökte passa in det här,
så vi skulle känna den inre kampen som Jean gick igenom
och vi skapade så mycket intimitet som möjligt från Jennifer
så att det här tillfället som kommer,
du skulle verkligen känna tragedin i det.
När det kommer...
råkar folk illa ut.
Och vi gjorde en massa saker, som till och med i efterbehandlingen
förvrida bilderna kring Jen
så att man skulle känna Jeans synvinkel,
av Sophies karaktär som vrider ut sitt Iäte.
Det här är ett annat ställe där Lee Smith, vår klippare, verkligen var till hjälp.
Och diskret. Men till och med att Jeans hår rör sig åt det hållet
var en visuell effekt
bara för att antyda den instabiliteten
till och med när du borde fokusera på känslan uttryckt i hennes ansikte.
Och detta, berättade Jennifer för mig, är första gången som hon dött i en film.
En av de saker jag ska säga om den här scenen
som jag tror är det mest beundransvärda,
jag skulle säga stolt över men jag bara liksom höll mig undan,
var Nicks prestation.
Jag menar, Nick i allmänhet känner jag har varit den sortens,
den obesjungna hjälten i det här franchise-företaget
under de senaste hur många filmer han nu varit med i
för han är bara en sån fantastisk skådespelare.
Och han är inte showig när det gäller hans prestation
och rollen har inte samma slags,
du vet, stora blommiga dialoger som en del av de andra skådespelarna har.
Men det här ögonblicket när han måste agera och skapa känslor genom,
du vet, kilovis med blå makeup och kontaktlinser... ganska fantastiskt.
Jag menar, även om det var bara Nick, är det ändå en fantastisk prestation.
Men allt det här, han var verkligen väldigt, väldigt fokuserad
och i zonen den dan och jag liksom bara höll mig undan,
och försökte inte göra för många tagningar
för han gav verkligen så mycket i var och en av de här tagningarna.
Och det var verkligen varmt där ute och han hade den stora dräkten på sig
men behövde bokstavligen skrika genom allt det som i sig själv är...
Ja, det var en verklig prestation.
- Ja. - Och en svår scen att filma.
- Ja. - I båda, är det, du vet,
intensivt känslomässiga scener och de är alltid tuffa dagar.
Men, du vet, man kan inte undgå det faktum
att vi dödade en karaktär som vi verkligen älskar
och både det vad det innebar för att avsluta Jen från franchisen
eller vad det betydde för förändringen av insatserna i filmen.
Ordet du använde, insatser, är ett intressant ord
för jag tror att vi alla pratade om det här
och det är väldigt viktigt jag menar, från början,
för det är sant i Dark Phoenix-berättelsen
att insatserna är mer verkligen på liv och död
än det har varit i de här filmerna tidigare för hjältarna.
Jag menar, uppenbarligen, skurkar kommer och går och dör
men att hjältarna dör är nåt som folk inte är vana vid,
det säger dig bara att alla är i riskzonen.
Och igen, bara bygger upp en sorts nivå av instabilitet eller spänning
för resten av filmen som jag tror är väldigt värdefull.
Och skiljer den från andra X-Men-filmer
där folk faller från byggnader.
Om det är nån X-Men-relaterad film
som är den mest inspirerande för mig när jag börjar med den här filmen,
så var det Logan.
Och igen, Hutch var faktiskt producent med Jim Mangold för Logan
och vad ni killar skapade var nåt så verkligt och så jordnära.
Du vet, den här filmen är inte lika jordnära.
Man kunde inte ha en X-jet, utomjordingar och kosmiska krafter i Logan.
Men, syftets allvar, känslosamheten i den filmen,
jag försökte att ta med mig den in i den här filmen,
alla scenerna, prestationerna, du vet,
jag pratade med var och en av skådespelarna, jag sa till Jen,
du vet, "Spela det här som, du vet, en David O'Russell-film."
För Michael Fassbender var det som, du vet,
"Som om du är i en Steve McQueen, regissören, Steve McQueen-film.
Behandla inte det här som du är i en tecknad film.
Behandla det här som du är i ett seriöst humanistiskt drama."
Och jag tror att det var nåt som ni killar gjorde
så fantastiskt bra i Logan,
och jag försökte ta med mig också,
även om omständigheterna för det här är mer orealistiska.
Jag Iärde mig mycket från Jim i det fallet
och övertygelsen som han behövde ha i framställningen av våldet
men ha konsekvenser.
Och det är en del av, och våra konversationer på den här,
du vet, logiska grunden bakom,
att döda en huvudkaraktär som Raven
utan det, du har inte riktigt hotet om konsekvens
som du behöver för att få den emotionella triumfen i slutet.
För mig underbygger verkligen hennes död filmens slut.
- Just det. - Och förtjäna Jeans beslut.
Och sen när man inser vilka de är...
är det för sent.
Vet du... Det var härjag träffade Raven för första gången.
Hon var bara en liten flicka.
Hon hade brutit sig in...
Det här är en av mina favoritscener i filmen.
För det är inte en scen som du förväntar dig
i en superhjältefilm för sommarens tältbio.
Det är bara en scen med dramatisk dialog mellan två helt fantastiska skådespelare.
Det är känslosamt. Det är komplicerat. Det är krångligt.
Och de är båda bara, de är bara fantastiska skådespelare
och jag måste bara kliva tillbaka och se dem agera.
Och igen, jag tror att det här är en av de platser
där Nick traditionellt, i den här filmen,
Hank, traditionellt i serietidningarna,
och i den här franchisen av filmerna har varit den här sortens knähund,
i brist på en mer slagfärdig metafor,
har varit Charles knähund
och att han faktiskt går efter Charles och tills sist vända sig mot Charles
kändes riktigt nytt och annorlunda och som ett tillfälle för Nick
när han växer upp till en man...
att bryta sig loss från pappan.
Och jag tyckte det var nåt som, du vet, skulle kännas
och absolut är bara erfarenhetsmässigt annorlunda
än vad vi har gjort tidigare.
En av de saker jag gillar bäst med vad Simon gjorde i manuset
var att försöka ge alla nya dimensioner och nya ögonblick
så vi ser en annorlunda omtänksamhet från Raven
i det sätt som hon kritiserar Charles på.
Vi ser, du vet, Hank slutligen resa sig upp och utmana Charles,
till och med bryter med honom, för att passa in,
du vet, givetvis med Magneto.
Vi ser en helt annan dimension från Magneto.
Och det är sant för alla från Scott till Storm,
självklart för Jean.
Men det var spännande från ett historieberättande perspektiv
att få se de här skådespelarna sätta tänderna
i lite saftigt nytt material.
Och i den där scenen, tycker jag att Nick gjorde ett fantastiskt jobb
och det är den sortens grejor som vi aldrig gett honom en chans att göra.
Och det är verkligen givande att se hur otroligt talangfulla
de alla är när de får chansen.
Varför gjorde jag så?
- Det där är vårt grannskap. - Ja.
En av de där dagarna när det regnade
när vi inte ville att det skulle regna.
Och inte regnade när vi ville att det skulle regna.
Så, bara...
- Liksom gilla Iäget. - Ja.
Satte på några torn och Iät det fortsätta regna.
Jag gillar att använda baksidan av folks huvuden i filmer.
Jag tycker det är mer dramatiskt ibland och uppenbarligen,
Jessica hade den här otroliga manen av vitt hår
så där är några få klipp.
Det var ett mindre för det var inte i närbild
även om vi filmade närbilder som vi inte använde.
Där vi verkligen fokuserade på baksidan av deras huvuden.
Den här prestationen från Jess, pratade vi verkligen mycket om
och metaforen vi kom fram till
var den här tanken på att det liksom är veterinären
som säger till dig att ditt djur är sjukt och måste avlivas.
Det är som en sorts otäck snällhet hos henne
som är dödlig i slutänden,
men den verkar inte vara så aggressiv.
Den kommer liksom tyst.
Och bara verkligen bebodde det där.
Hon är en så underbar skådespelare.
- Ja, det är hon. - Helt otrolig.
Jag kanske...
Det som är kul med Jess är att hon kan vara så seriös
och så fokuserad och exakt
och du ser hur exakt den där lilla snörpningen på Iäpparna är.
Men hon är också bara en väldigt kul person.
Så, du vet, samma sekund som kameran bryter
när du är mellan tagningarna eller mellan scenbyggena,
tramsar hon och utsätter folk för practical jokes
och hon är bara en helt annan person.
Hon har en väldig kontroll över sitt instrument som skådespelerska.
Så hon kan slå på det och stänga av det.
Hon behöver inte stanna i rollen hela tiden.
Det här var nåt coolt som jag väntat på att få göra i en X-Men-film
ända sen X-Men: The Last Stand, vilket är att skapa Genosha,
mutanternas hemland som Magneto skapar i serietidningarna,
nästan som mutanternas Israel. Jag säger det som jude.
Och jag har alltid velat göra det
och hade tillfälle att göra det i den här filmen.
Och istället för att få det att se ut på det sätt det ser ut i serietidningarna,
vilket är den här sortens Ijusa och skinande, silvriga Neverland
ville jag att det skulle kännas som Genosha liksom 1.0.
Så tanken var att Magneto har tagit bort allt
som är metall på oceanens botten och plockat upp det
och använt det för att skapa de här bostäderna, strukturerna som folk bor i.
Och vi ser den absoluta början till Genosha.
Vem är du?
Vad gör du här?
Svara på frågan.
Förresten Andrew här, killen med dreadlocks,
var en stuntman som bara var så bra på att göra stuntrepetitionerna
och hade sån bra röst
och bra ansikte att det slutade med att vi gav honom rollen som karaktären.
Låt henne vara.
Vad gör du här?
Michael gillade verkligen den här idén,
han älskade idén om att använda Genosha för första gången i filmen
för han är nån som verkligen är helt inne i serietidningarna.
Men han gillar den här idén om liksom nästan Marlon Brando i Apocalypse Now,
det här som, du vet, som om det var en församling
och han var kultledaren så att säga. Han ville bli iklädd en stor, jag tror,
jag minns inte om det var vit eller svart kåpa.
Det känns som att det var lite för mycket
men han är i ganska monokromatiska dräkter
och han är på den här fridfulla platsen i sitt liv innan hon dyker upp.
Och han är bara en av de här skådespelarna
där du liksom satte på kameran
och han gör så lite men ändå uttrycker så mycket.
Jag vet inte om det finns en annan skådespelare som han
som kan göra så mycket med bara ögonen. Verkligen uttrycksfulla ögon.
Ja, och han är så lugn, du vet, i sin prestation.
Det här var en fantastisk scen.
Jag minns när vi filmade det här och blev helt tagna av i stort sett allt,
av hur inspelningsplatsen såg ut, av sättet som Sophie kom in på den på
och växte av utmaningen i en scen med Michael.
Och jag minns att Michael kommenterade till oss båda
jag tror hur imponerad han var av Sophie
och hur fantastisk hon var som skådespelare i den här scenen.
Beröm åt dig med, förresten.
Ja, jag uppskattar det. Men jag menar jag tycker att det som varit,
det som var underbart var att var och en av skådespelarna som jag tycker
Sophie naturligt var troligen lite blyg inför Michael,
James, Jessica, Jennifer,
alla de när de först agerade mitt emot henne
kom fram till mig efter en tagning eller två
och sa herregud, hon är otrolig
för hon gavs verkligen inget tillfälle i Apocalypse till att göra mycket
för uppenbarligen, vad det så många olika karaktärer i den filmen
och de gjorde, var och en hade en väldigt liten del av kakan.
Och hon hade en väldigt liten del av kakan i den filmen.
Så att de såg henne som verkligen ledande, alltså,
huvudskådespelaren i den här filmen och igen,
hela det stora känsloregistret som hon måste spela,
var och en av de här skådespelarna var så erfarna och så fantastiska.
De var imponerade.
Jag brukade berätta för henne och det gav henne ännu mer självförtroende.
...förlorar kontrollen...
händer det hemska saker...
med människorjag älskar.
Vems blod är det?
Var det inte därför du kom?
- Vad tror du att jag kan göra? - Jag vet inte!
Jo, det gör du. Vems blod är det?
- Sluta. - Har du gjort nån illa?
Så konstigt. Det var det lilla ögonblicket när han sätter ner koppen
och liksom missar med koppen och sen ställer den,
det är bara små saker i filmerna
när du gör en film som du Iägger märke till.
Några av dem älskar du som misstag
och en del av dem liksom stör dig lite.
Det där stör mig lite för jag känner det som att det fanns liksom,
jag tittade alltid efter en renare version av honom
som satte ner koppen med där - och det fanns renare versioner
men hans prestation var inte lika aggressiv och stark.
Så jag hade bara kvar med missen med koppen
vilket känns som den verkliga världen.
Nu är den här sekvensen en av mina favoriter i filmen
delvis för att den är helt verklig.
Jag menar, inte allt men det är större delen av det som är verkligt.
De här är, självklart, de här är riktiga helikoptrar som flyger in
men våra special effekter igen, praktiska effekter, Cam,
som var chef för specialeffekter hos oss,
han skapade riggar när han kunde ta skroven på de här helikoptrarna
så att allt förutom propellrarna och fjärrkontrollera dem.
Så den första som är på väg att snurra runt på marken
snurrar faktiskt ovanför marken och han hade sprängämnen i marken
som skulle vara som att propellern piskar upp marken.
Och den andra som vi kommer till strax,
tog han in två stora kranarmar och byggde en kranvajer
som gick mellan de två kranarmarna
som kunde hålla uppe, jag tror upp till 1800 kg.
Och han hade helikoptern på den, på den vajern fjärrkontrollerad
så den kunde åka in och ut, närmare, Iängre bort från Sophie och Michael
med allt utom propellern för uppenbarligen
tänker vi inte ha dem nära en propeller som rör sig
men vi hade massiva rotorfläktar
som härmade hur det skulle vara om propellern hade varit så nära.
Men bokstavligen, interagerade de med en riktig helikopter.
Kliv åt sidan då.
Vi har samma rättigheter som du och din familj.
Som jag sa är vi inte ute efter dig.
Soldaterna som du strax får se när de springer
och hoppar på den där helikoptern springer och hoppar på en helikopter
som faktiskt är där,
3 - 5 meter ovanför marken och det är bara igen
det är nån del av publikens hjärnor som känner igen den verkliga fysiken
och så ser en sekvens som den här och ser att det är verkligt på ett sätt
som det inte skulle vara i nästan nån annan film.
Och för skådespelarna, så, just då, är det en riktig helikopter.
Sluta, sa jag!
Propellern är uppenbarligen fejk för det skulle vara farligt.
Men när det här händer, kommer du att se att helikoptern åker upp en liten bit
och sen vrider sig på riktigt
och det här är bara helikoptern på en rigg som snurrar runt
och sprängämnen sprängs överallt.
Det är uppenbarligen fejk för vi skulle inte riskera Michael Fassbenders liv.
Men det är nu som den helikoptern som är på vajern
och det är allt men propellern är riktig.
Och det är, du vet, ett metallobjekt på runt 1500 kg
som kommer närmare dem som åker bort från dem
med massiva fläktar som blåser på dem för att simulera vinden.
Det är en kamera inuti det riktiga skrovet på helikoptern som filmar dem.
Det är till sån enorm hjälp för killen med de visuella effekterna
att ha verkliga element i bild att bygga på.
Det är vad som gör att du kan hjälpa till att få det här att kännas fotorealistiskt
och som Simon sa, ge en känslan av, du vet, omedvetet
att det här passar en verklig fysisk miljö.
Det gör bara, det gör hela skillnaden
Det är det första klippet med helikoptern som är skapat med visuella effekter
för uppenbarligen, kunde vi inte kontrollera det.
Försvinn!
- Försvinn härifrån! - Jag behöver din hjälp.
Skyddar du inte mutanter?
Jag skyddar dem... mot dig.
Du måste gå.
Gå!
Kongressen överväger att införa
tillfälliga interneringsläger för mutanter vars...
Bara kul att titta på Michael.
Nej, jag vet, jag tror att vi båda sitter här förtrollade
i beundran över Michael Fassbender
...och polis och militär angreps...
Den där nyhetskonferensen där var nåt vi funderade fram och tillbaka på
över exakt hur allvarlig vi ville att människornas reaktion skulle bli.
Från början var reaktionen mer allvarlig än så men kändes som,
vi inte ville att det skulle kännas som om de plötsligt gick från
att acceptera X-Men till att internera dem.
Så det fanns, det fanns en slags medelväg som jag hittade
och vi filmade om nyhetsankaret.
...allt som vi har åstadkommit. Vi måste få chansen att...
Och om ni Iägger märke till att Charles Iäder börjar liksom dekonstrueras
som vi får senare i filmen,
liksom speglar hans nästan upplösning
men att behöva se på sig själv på nytt
och enkelt uttryckt ta ansvar för vad han gjort
men också börja vara mer ärlig mot sig själv, tror jag.
...alla att hålla sig på avstånd.
Man bör istället ringa polisen om man ser henne.
Statstjänstemän har...
Det här är en av mina favoritscener i filmen.
Det är en scen som jag skrev ganska tidigt som jag skrev om några gånger,
med den första gången som Jean och Jessicas karaktär träffas.
Och den här uppfattningen om att Jean kontrollerar allas hjärnor
men Jessicas hjärna kan inte kontrolleras är antar jag ganska diskret
för en del människor uppfattar inte det eller förstår det inte helt.
Men jag tyckte bara att det var ett coolt sätt
att avslöja att du liksom tittar på scenen
och undrar varför du tittar på en äldre gentleman
som dricker före den här förvandlingen.
Var inte det här den första dagen med Jessica? Eller kanske halva andra?
Gjorde vi inte nåt den första halva och sen flyttade till det här...?
Ja, så kanske det var.
Den här platsen.
Det är en liten bar i Montreal men den hade så fint utseende och känsla.
Ja.
Vi kan säga att jag har högt uppsatta vänner.
Vem är du?
Frågan är snarare...
Vem är du?
Och jag tror mycket på att även om Jessica och jag är vänner
och vi var vänner från att ha gjort The Martian tillsammans,
jag tror att den här monologen och här är skälet till att hon ville göra filmen.
För jag tror att det är, det är ett tematiskt
och till och med politiskt element i det här som lockade henne.
Och det är lockande för mig med.
Jag menar en film som har en kvinnlig huvudroll,
jag ville att det skulle vara mer än bara en film med kvinnlig huvudroll.
Jag ville att det faktiskt skulle utforska, som jag sa tidigare,
den här liksom patriarkala sidan av Charles.
Jag vill också utforska egenmakten hos en kvinnlig karaktär
i en mansdominerad, inte bara värld, utan ärligt talat genre.
Så den här idén med föråldrade ord
skapade för Iänge sen av män med mycket lite förstånd,
nåt som jag trodde Jessica skulle gilla.
Och det gjorde hon.
De förstår inte vad du är.
Inte ens X-Men.
Och vi hade en något Iängre version av den här scenen
som inte gjorde mycket annat än att göra det lite mer övertygande
och sen klippte vi den, eller Lee gjorde för att avsluta med ett leende,
det där lite Iäskiga leendet var en starkare avslutning än en replik till.
- Va? - Hank är inte på sin lektion.
Har du kollat hans rum?
Ja. Han är inte där heller.
Och sen är det här där jag tror, för mig, när vi satte samman filmen
och tänkte på hur man splittrar en familj
så handlar det inte bara om att splittra en familj,
utan det är om att byta lojaliteter
och skapa nya familjer och den här idén
om att Hank blir en del av Magnetos familj
är nåt som inte hade varit obegripligt
för en film eller fyra filmer sen
framförallt efter som de var fiender som ville ha Mystiques tillgivenhet.
- Hon är inte kvar. - Jag vet.
Vad gör du här, då?
Du har ögon och öron runtom i världen
för att hitta mutanter.
Det här var en intressant dag på inspelningsplatsen för vi hade hittat den
för att det här samspelet skulle utspela sig som var...
Det stämmer.
Du vet, som en slags skog
men när vi kom dit så var det inte riktigt en skog
det var som ett träd och lite gräs och det kändes som
det skulle bli liksom antiklimax att ha den här ansikte mot ansikte
mellan de här skådespelarna som har blivit fiender
och det här ögonblicket för Magneto
att Iära sig det här om kvinnan han älskar.
Och vi gick bara omkring
och såg alla vrakspillror som fortfarande fanns där efter vi filmat där
och det kändes som att det här var rätt plats för det här att utspela sig.
Och Michael, för han är så fantastisk på att liksom
använda allt som han får, det var hans beslut
att få det här att röra sig mot helikopterns landningsställ.
Konstigt nog blev det här en väldigt intressant miljö
för de här två killarna på grund av dess, du vet,
en värld av förstörelse i en tid när familjen håller på att förstöras.
Du måste hjälpa mig att hitta Jean.
Jag dödar henne om jag hittar henne.
Jag vet det.
Det här är en liten bit bygge och mycket visuella effekter i bakgrunden
för att få det att likna New York.
Ja, det är faktiskt på en stor Ijudscen i Montreal.
Och det här är ett scenbygge.
Allt som utspelar sig här inne från den här punkten och framåt
och det är mycket som utspelar sig här inne,
är ett vackert scenbygge som Claude Pare designade för produktionen,
och från början hade vi tänkt det som det franska konsulatet
och sen som du ser på marken, den mattan skulle indikera franska konsulatet
och sen utforskade vi liksom inte så mycket djupare än så.
Men jag tycker Claude Pare, om det är vi på Claude
and Pare, som tanken på att representera det franska i den här filmen.
Om hon inte kan kontrollera den, så förstör vi den.
Och det här är en scen som vi filmade om.
Från början gav den här scenen inte riktigt information om
vad det är som hände med Jean i rymden.
Det gav inte nån information om den kosmiska kraften som fanns inne i Jean.
Och kändes som, du vet, även om jag ville att Jessicas karaktär
skulle vara mystisk,
du vet, det finns en viss punkt när ett mysterium blir till en gåta.
Och du är bara liksom likgiltig.
Och så blev det här ett tillfälle för Jessica att förklara
vad hon gjorde här nere, varför hon drogs hit
och viktigast av allt, vad som hände med Jean.
Och det här blev den här stora sekvensen med visuella effekter.
Och jag ska säga, med den djupaste respekt för Phil och Kurt
vår ansvarige för visuella effekter och vår producent,
de skapade hela den här sekvensen ganska sent i processen
så de hade inte så mycket tid på sig för att göra den
och ändå ser den helt fantastisk ut.
...kraften.
Varför det?
Det är gnistan som väckte liv i universum -
och Iågan som förgjorde min värld.
Återstoden av mitt folk...
Och det är sant för karaktärerna från D'Bari uppenbarligen,
tja, inte uppenbarligen, jag säger det till de äkta serietidningsfantasterna.
Det är deras - deras planet förstördes av Phoenix-kraften.
Varför inte mig?
För att du är starkare än du tror.
Du är speciell, Jean.
Med min hjälp...
Och jag ville att det här på några sätt skulle uttryckas i vädjan
som Charles gör till unga Jean i början av filmen.
Jag menar, till och med att använda ordet speciell var medvetet.
I början liksom vädjade Charles till henne
om vad han tror är bra
och nu vädjar Jessica till henne om vad hon tror är bra.
Men för båda två, finns det ett element av det
som ger kraft åt dem och deras agenda. Och i slutet på den här filmen,
väljer Jean sin egen agenda för att rädda de människor hon älskar.
Och det är liksom filmens utveckling för mig
är att hon är, hon är barn till ingen av dem
och blir den vuxne som fattar sina egna beslut.
Men här är hon liksom i förförelseprocessen
av att vändas mot Jessicas sida. Och Jessica är väldigt övertygande.
...fruktar de.
Och det de fruktar...
Vill de förgöra.
Led Raven?
Inte Iänge.
Och igen, om du tittar på det här,
det är väldigt smutsigt på ett sätt
som X-Men-filmer inte har varit smutsiga tidigare.
Kamerorna studsar runt lite. De är handhållna.
Det är bara Iängre lins, det är inte statiskt och mjukt.
Själva världen liksom faller isär
och så jag fick kameraarbetet att kännas också som om det inte är så mjukt.
New York.
Vi har folk där när vi kommer dit.
Precis där, om du tittar på all rörelse runt Michael, det är diskret,
men om du tittar på det ser du att kameran inte riktigt är fokuserad på honom.
Och det är en Steadicam till skillnad från att den sitter på en kran
vilket den normalt skulle göra i ett klipp som det där.
Så det har lite mer liv i sig med mänsklig rörelse
och till och med som mänskliga fotsteg i sättet som kameran precis rörde sig på.
Varje gång vi kan visa Magnetos hjälm
så har vi faktiskt det i alla de här filmerna.
Jag tror faktiskt att vi har det i varenda en av filmerna sen First Class.
Stor visning i Days of Future Past. Visning i Apocalypse. Stor visning här.
Också fantastisk musik här. Hans Zimmer gjorde ett fantastiskt jobb genom hela.
Men, du vet, han, för att han också behövde betona
så många olika tonaliteter, emotionella och psykologiska
och, du vet, eftersom filmen börjar komma till en vändning där,
du vet, du kan känna musiken bli mer kraftfull,
på det sättet att den utlovar en konflikt mellan Magneto och X-Men.
Ja, och Hans är nån, jag menar, går tillbaka till folk som är liksom
Oscarsnominerade som vinner och är otroliga medlemmar i teamet,
jag menar, jag har skrivit mina manus till Hans Zimmers musik
sen jag gick på filmskolan. Han är en av mina hjältar.
Och en otrolig inspiration.
Och efter den senaste superhjältefilmen som han jobbade på
innan det här när han sa att han inte skulle göra fler
superhjältefilmer eller adaptioner av serietidningar.
Och vi faktiskt, jag skrev e-post. Jag ringde, jag bönade.
Till slut fick jag ett möte med honom
för han skulle göra en konsert i Montreal
medan vi förberedde den här filmen
och övertygade honom om att åtminstone fortsätta konversationen.
Det var några fler konversationer över telefon
tills han slutligen förband sig till att göra filmen.
Och jag tror att anledningen till att han förband sig till det var att han såg
att det här skulle bli en annan slags superhjältefilm.
Det skulle inte bli kanske lika bombastisk eller bred och teatralisk
som filmerna han hade jobbat på tidigare.
Den skulle ha en mer jordnära känsla.
Och så, han såg det som ett tillfälle till att göra nåt annorlunda.
Och saken med Hans är, och det här är sant för antar jag alla stora artister,
och Hans är absolut en stor artist,
är att han bara vill bli utmanad att göra nåt annorlunda varje gång.
Och så, det här kändes som ett tillfälle till att göra nåt annorlunda.
Och det här är en film med mycket musik.
Det är inte helt och hållet filmmusik, men jag skulle säga att vi har mer musik
i den här filmen än vi hade i nån av de andra X-Men-filmerna.
Och det ger oss känsla.
Det förstärker spänningar och rörelser, övergångar.
Det är mycket jobb som filmmusiken gör i den här filmen
och jag bara älskar filmmusiken så mycket att vi använde den.
Hans, över loppet av alla många månader
och år som vi jobbade på filmen,
jag tror det var ungefär 11 eller 12 timmar med musik
som han skapade för den här filmen.
Och han skapar de här Iånga sviterna och sen när sviterna är skapade,
börjar Ijudklipparna och Lee och Hans team,
de börjar redigera de där sviterna ner till bild
och till individuella teman för karaktärerna.
Och så, det här var en verklig process med att hitta, skapa
anpassa musiken till bilden.
Vilket jag aldrig hade gjort tidigare som producent för en film,
jag har normalt, kompositörer skriver till bilder
och Hans ville faktiskt inte se bilden dyka upp han ville
börja skriva sviterna först baserade bara
på konversationer till och med innan han Iäste manus.
Och otroligt samarbetsinriktad. Jag menar, en otrolig process för mig,
att ha jobbat på en massa filmer som verkställande
och sen igen som producent.
Jag hade aldrig haft en erfarenhet som den vi hade med Hans.
Både kreativt och när det gäller den processen.
Ja.
Och det här är, som Hutch anspelade på tidigare,
vi byggde i stort sett det mesta av den här Femte Avenyn-gatan
på en Ijudscen i Montreal.
Det är vår största scen. Det var vårt största bygge.
Och när du tittar i den riktningen, till största delen,
det var faktiskt en park i Montreal.
Men sen när handlingen börjar, allt det här kommer igång,
allt som är vänt mot byggnaderna,
nerför gatan, alltihop är ett bygge.
Och bortom en viss punkt i gatan då är det en visuell effekt.
Det är vad som kallas en scenförlängning.
Men vi byggde kvarter av den här Femte Avenyn-sekvensen.
Och anledningen till att bygga till skillnad från att var på plats är en,
det här ser ut som Femte Avenyn. Vi skulle inte åka till New York
och stänga av Femte Avenyn i några nätter.
Men, två, också, all den här förstörelsen som man inte kunde göra på en riktig gata
på ett sätt som skulle ge oss den sortens invärtes action
och förstörelse som den här sekvensen krävde,
framförallt när Magneto drar upp en tunnelbanevagn ur marken
och slänger den genom en vägg.
Vilket är en idé som Simon hade känner jag nästan innan,
innan vi kom till det i manuset. Det var nåt han hade i sitt huvud
att det var den här, faktiskt, hela den här sekvensen,
hela striden i New York vid olika tillfällen,
du vet, hade mer skala och till och med mer slagkraft i sig.
Men idén var den att det var en idé att se X-Men slåss mot X-Men
som var otroligt viktig för honom och han tyckte var en genombrottsidé
och att det uppbyggandet till det ögonblicket av klimax av det skulle
vara Magneto som drar upp tunnelbanevagnen genom gatan.
Jag var faktiskt aldrig så säker på det
men jag älskar hur det till sist blev.
Ja, jag menar ärligt talat, för mig, kom det tillbaka till den idén
av liksom försöka att ha handlingen utspela sig på verkliga platser.
Du vet, alla känner till hur en stadsgata ser ut.
Många människor känner till och med till hur Femte Avenyn ser ut
för de har sett New York på tv, i filmer och så,
en av de saker jag älskar med, som ett exempel,
James Cameron-filmer är att han iscensätter Avatar trots det,
han iscensätter de här otroliga actionsekvenserna
på verkligen relaterbara vardagliga platser, fabriker, gator.
Allt känns bara väldigt verkligt även om handlingen
som sker är helt overklig.
Och tillbaka till att prata om verklig, Cam, vår specialeffektsansvarige
skapade en rigg där tunnelbanetåget, som var ett riktigt tåg,
var på en hydraulisk enhet som kunde flyga genom en specialbyggd vägg.
Så det tåget som kommer kraschande i väggen bakom Michael Fassbender
är ett riktigt tåg som kraschar genom väggen bakom Michael Fassbender
och faktiskt skulle ha stannat ett par meter tidigare
än det faktiskt stannade och kom närmare Michael än det
var meningen att det skulle göra och drog ner en del av taket ovanför honom,
igen, närmare än det borde ha varit.
Och bara Michael Fassbender möjligen i hela världen
skulle inte bara stå kvar på plats men dessutom knappt blinka trots
att det var jag vet inte hur många tusen kilo tåg
som kraschade alldeles för nära honom.
Och det är en av de där konversationerna du har om,
du, borde vi göra det här praktiskt
eller borde vi göra det här som en visuell effekt
för praktiskt, det finns uppenbarligen risker.
I allmänhet du vet, de där sakerna går inte nödvändigtvis som planerat.
Och på den tid det tar att sätta om för att göra det en gång till är oerhörd.
Och Cam var 100% säker på att det funkade. Han testade det.
Han var som nej, jag verkligen - så, vi var alla okej med det.
Och lite skeptiska men det blev fantastiskt.
Jag tror inte vi hade en omtagning på det.
Som, jag tror att omtagningen var som en dag senare.
Det var, det var mycket.
För han behövde, precis efter - det var...
De behövde ta ut hela den biten vägg tillbaka upp Iängs saken
och få allt bort därifrån.
Men vi hade tur.
Vi hade många kameror, uppenbarligen, som filmade men bara en tagning med den.
Kom hit! Få in mig i huset på en gång!
Är du också här för att döda mig?
Och det sitter fortfarande där inne.
Jag svek dig. Jag vet det, men...
Det här var faktiskt en idé som, du vet, en av de där sakerna för mig
som jag älskar med att skriva och älskar med att producera
och jag älskar med att regissera och alla de är ganska flytande
när man talar om hur jag skulle definiera dem, i min erfarenhet men samarbeta,
samarbeta men nån som Hutch, samarbeta med skådespelarna.
Och det finns många saker i den här filmen,
det finns fantastiska idéer som kom från Hutch.
Det finns många bra idéer som kom från skådespelarna
och idén om att Jean Iyfter Charles ur hans stol
och går uppför trapporna med honom mot henne var James McAvoys idé.
James Iäste manuset, och i manuset hade hon,
hon liksom torterade honom medan han var i sin stol
och James tyckte att idén med vem som faktiskt Iyfte honom ur stolen
var ännu mer torterande och störande. Och det är absolut båda de sakerna.
Och så, det är hur det här utvecklades till det här ögonblicket.
Vilket är ett, du vet, som är smärtsamt att se.
Jean, snälla.
Snälla.
Och James är på vajrar här men mycket av det är hans fysiska prestation.
Han har bara förmågan att, som många av de här skådespelarna,
han har mycket kontroll över sin kropp
och så han kan göra många verkligen liksom intrikata nyanserade små rörelser
som får dig att tro på att det som händer är verkligt.
...Iäsa mina.
Gör det.
Gör det, Jean.
Och vad du gör med din gåva
är helt upp till dig.
Mycket av jobbet för teamet med visuella effekter
med allt det i kläder, hårrörelser, sprickorna i ansiktet,
demolekyliseringen av vägen bakom.
Du gjorde ett väldigt bra jobb med att säga demolekylisering, Hutch.
Ja, jag har övat.
Ja, det var en verkligen, jag skulle säga att faktiskt säga ordet
demolekylisering var svårare för många av våra partners på filmen
än att faktiskt manifestera det visuellt i filmen.
Det säger mycket för som du säger, det var svårt att göra.
Jag kan hjälpa henne på ett sätt som du inte kan.
Hon kan inte hjälpas.
Hon är ett hopplöst fall.
En del av - de här är, du vet, ganska stylade klipp uppenbarligen
och det är ett annat sätt som Simon och Mauro verkligen bröt sig fram
till en ny estetik än den vi sett tidigare in nån av X-Men-filmerna.
...finns det fortfarande hopp.
Ja, jag menar du vet, en av de saker jag sa till Mauro när,
när vi först började prata om filmen
och när han gjorde filmen är lika mycket som jag beundrar Avatar
och det är en fantastisk bedrift visuellt,
den här filmen ville jag skulle vara så realistisk som möjligt.
Så för mig, jag anställde den Mauro som filmade Training Day.
Jag anställde inte den Mauro som filmade Avatar.
Även om hans expertis inom visuella effekter
verkligen var till hjälp i den här filmen,
jag ville att han skulle kunna känna som han kunde experimentera.
Jag ville att det skulle kännas som fast och verkligt och handhållet
och nere och smutsigt. Och så han tyckte det var spännande.
Stylingen som du precis pratade om
är bara att det är mindre fast och verkligt
men det är absolut ett tillfälle till att göra nåt
som inte traditionellt görs i de här filmerna
och skapa en ny filmgrammatik.
Jag tror att vi alla kände det som att det fanns en filmgrammatik
som Bryan Singer skapade i X-Men ett som var nästan 20 år gammal
och som inte hade blivit så värst förändrad under de 20 åren
trots att det funnits andra regissörer, Brett Ratner, Matthew Vaughn.
Bryan som gjorde många av filmerna.
Och av det blev jag väldigt inspirerad, jag menar, av många av filmerna.
Men åtminstone i det här universumet,
var jag väldigt inspirerad av vad Mangold gjorde med Logan
och att skapa en helt annorlunda filmgrammatik
jämfört med vad han till och med gjorde med Wolverine-filmen.
Och jag bara kände som att vi hade en chans här,
på grund av ämnet som behandlades, inte på grund av att bara slumpmässigt
vilja bli fast och realistisk och intim
men på grund av att ämnet i sig själv krävde den andra sortens estetik,
kunde vi göra det och det skulle kännas naturligt och inte omotiverat.
Och det här är, du vet, som du sa tidigare,
komplexiteten i de visuella effekterna som vi ser här
mellan håret och ögonen i sprickorna
och kosmisk kraft i de olika färgerna
som är i kosmisk kraft är...
Jag menar, vi gjorde det här ner till sista sekund
av att liksom Iämna över det här till,
jag menar, de här killarna, eller teamet för visuella effekter,
Kurt och Phil framförallt, jag tror att jag inte sov de sista veckorna
innan vi levererade den här filmen. - Absolut.
De åkte fram och tillbaka mellan här och Montreal
där mycket av arbetet gjordes.
De pratade i telefon med alla kontinenter världen runt
för allt detta är små delar.
Släpp taget!
Där har vi en! Ta honom!
Jean!
Det där är en annan bit imponerande praktisk filmproduktion
där de faktiskt drog stuntkvinnan genom taket,
genom det där, du vet, det klippet är en riktig kvinna
som flyger genom det där taket och in i det där, in i ytterväggen.
Ta ut honom! Kom igen!
Kom igen! Kolla tåget.
- Ni fyra följer med mig. - Sätt fart!
- Rappa på! - Sätt fart!
- Hon lever. - Ta henne härifrån.
Du måste... Nej!
Det är grönt.
Ganska mycket prat här om precis hur mycket kraft
skulle finnas kvar i Jessicas hand där.
För självklart ville vi inte att det skulle kännas som Tingeling
men vi ville att det skulle vara klart att hon hade,
hon hade behållit en del av den där kraften,
den där kosmiska kraften från Jean och verkligen ville ha resten av den.
Det var en scen som jag skrev
och som vi filmade som var en slags medelvägsscen
mellan den här scenen och nästa som gjorde det uttryckligen klart.
Men vi kände alla att det var tillräckligt klart i det utseendet
och sen det faktum att hon faktiskt är här
och sen säger James McAvoy,
att hon ska komma tillbaka för resten av den,
att vi inte behövde den där extra scenen.
Och det här var en tågvagn, jag menar, självklart
var exteriören en visuell effekt men alla de här var tågvagnar
som skapades och satta på en kardanupphängning, ett hydraulsystem,
där de kunde skaka omkring som normala tågvagnar.
De kunde röra sig och ge skådespelarna en verklighetskänsla
och ge kameran en känsla av, av rörelse och realism.
Det var jag.
Jag borde aldrig ha Ijugit för henne.
Det var fel av mig.
Men den här kraften...
i henne... Den kom inte från mig.
Jag skulle aldrig skada henne med flit.
Jag är inte sån. Och Jean är inte sån här.
Det här var en scen som jag tyckte var väldigt spännande,
du vet, att samla allihop i en scen för en dramatisk ordväxling,
som alltihop kändes för mig som kulmen
på de politiska och sociala diskussionerna som de hade haft.
Men det är präglat av Jean och Jeans berättelse.
Så det är präglat av känslan av, du vet,
filmens känslomässiga kris. Och att se, du vet som jag sa förut,
att se Charles som måste kliva upp och ta ansvar
för vad han har gjort och att det är basen för action-sekvensen
som kommer att följa tyckte jag var en verkligt kraftfull och spännande idé.
...saken...
har fått smaka på kraften.
Hon Iär komma tillbaka.
Hon vill ha Jean.
Som Simon nämnde, det är, det här var en triumf av praktiska effekter
för de här tågen var stora
och de var dubbelt, dubbelhöga, liksom två våningar höga.
Att dra upp det på en kardanupphängning både för de normala skakningarna
men du kan också röra dem som om du svänger
så att man hade känslan av verklig rörelse.
Det var helt fantastiskt.
De behövde också göra dem så att man kan,
man kan få tillträde till dem på olika sätt genom hela inspelningsplatsen.
Så, man kunde ta bort taket. Man kunde ta bort vissa väggar
för att få in kameran och Ijuset.
Så, utmaningarna med att få det här gjort var formidabla.
...det är flera inkräktare på taket.
Ja, och vår art director,
Michele Laliberte förtjänar en stor eloge för det här
för hon var verkligen en viktig person när vi designade och byggde det här
och så mycket i filmen.
Hon har varit vår verkligen, vår klippa från produktionsdesignens synvinkel
i ganska många filmer i rad.
Faktiskt, gått igenom några olika produktionsdesigners.
Hon är lokal i Montreal och otroligt talangfull
och som du sa, det är bara så många saker
som går in i det riktiga byggarbetet
nåt som verkar som det skulle vara enkelt
för det är bara en rektangel.
Ja, det var en av de största utmaningarna i den här sekvensen
var att få sakerna klara i tid för att filma,
och när vi hade skådespelarna att balansera ut
för givetvis är det inte samma inspelningsplats som används i avsnitten
med huvudskådespelarna och Simon
och också med det andra avsnittet för att göra alla stunten.
Så, du vet, det var en massa verkligen komplicerad planering
som ligger bakom att försöka räkna ut hur man utför sekvensen
och ger alla vad de behöver för att kunna avsluta ordentligt.
Vad?
De är inte vadå?
- De är inte mutanter! - De är ute efter Jean.
Var beredda att öppna eld.
Din unge hade rätt om oss.
Vi kan hjälpa er!
Snälla!
Skjut!
Ja, de här Iäkningseffekterna var väldigt luriga för oss också,
du vet, väldigt krävande för killen med de visuella effekterna
men också att försöka hitta den rätta balansen mellan att behålla verkligheten
och också antyda en utomjordisk faktor under det yttre.
Ja, jag menar idén om att skapa ett endoskelett
för en utomjording under mänsklig hud var svårt
för vi ville inte att det skulle se ut som en reptil
och som du säger, till en slags övernaturlighet.
Men vi ville att det skulle tyda på att de är utomjordiska
under ett slags skal av mänsklig hud.
Vi vill bara ha tjejen. Kliv åt sidan.
Nej!
Och det här är nåt som jag tror att när vi en gång bestämde oss för det
så var det här den naturliga kulmen var den här idén som slutligen,
du har alla X-Men som står tillsammans och jobbar tillsammans.
Människor som var fiender eller vänner, alla är på samma sida.
Och sen är det mycket,
den sortens teamarbete som har varit i serietidningarna
men inte riktigt har varit i filmerna tidigare.
Det är ett ögonblick som kommer senare där Hank kastar nån,
Storm, du vet, blåser bort den personen när den är i luften.
Storm är en karaktär, du vet,
och seriefiguren som är otroligt kraftfull och väldigt populär.
Och, du vet, vi har gett henne tidigare en del coola saker att göra
men jag tror att det här är första gången
som hon verkligen släppt loss när man talar om hennes kraft
och tidiga reaktioner från publik har varit att,
du vet, de är glada att få se Storm när hon är riktigt jävla cool.
Den del av det jag gillar med den här sekvensen för alla
var att alla får liksom vara ohejdade
från, du vet, det här kampsportsbegreppet
som Brian Smrz använde för att prägla Magnetos stridssätt
den sortens uppretad Beast, du vet,
Storm får verkligen som du sa, släppa loss och till och med Nightcrawler
får, du vet, verkligen vara grym.
Det är nåt som vi alla pratade mycket om,
att vi ville att kampen skulle kännas annorlunda än det vi sett dem göra förut
och det var liksom styrkan var,
var det att de gick samman. De slåss för Jean
och de är uppretade av de omständigheter de befinner sig i.
Och en av de saker som vi pratade om var att även om
Alan Cumming är i X2 och liksom är kontrollerad,
det är en mycket grymmare sida hos honom och, du vet, vi har spelat
Kodi Smit-McPhee som, som den här sortens skojiga Nightcrawler
och vi ville se den förvandlingen
till nåt mycket mognare och våldsamt och så, uppenbarligen,
utlösaren är att en person som litade på dem dör
och nu får han ett vansinnesutbrott så att säga.
Även det här är liksom ett maniskt leende.
Små detaljer, men jag gillade faktiskt sättet som teamet för visuella effekter
och Simon utvecklade strålen. Det känns mer invärtes på nåt sätt
mer dödlig än vad jag har sett i tidigare filmer.
Tja, det är bokstavligen en kopia av Ijussabeln.
Star Wars var min favoritfilm när jag växte upp,
Rymdimperiet slår tillbaka, faktiskt, men Star Wars-franchisen
var min favoritfilm när jag växte upp, den dröjer sig liksom kvar,
och Ijussabeln har lite mer fluktuationer i sig.
Och det är vad som ger den en känsla av att den är lite mer naturlig
och verklig till skillnad från att bara vara som en normal ficklampsstråle.
Och så, vi bara importerade lite av den tanken till Scotts stråle
vilket vi inte riktigt hade gjort tidigare.
När du tvekar, stjäl från Star Wars.
Ett annat osannolikt partnerskap. Det var en del av det roliga med det här
är som vem som kommer att bilda grupp med vem och göra vad
och den där Magneto-Storm ett ögonblick var en ganska cool.
Det här var ett väldigt svårt klipp med visuella effekter att klara av.
Insidan på det. Vi jobbade mycket för att få Ijussättningen rätt,
för att få det att kännas så verkligt som möjligt
trots det faktum att uppenbarligen det är helt overkligt.
Och sen det här är precis den sortens saker
som jag gillar i filmer, baksidan av folks huvuden.
Jag är inte ens säker på att det är baksidan av Jessicas huvud.
Men nån har den där peruken på.
Jag är fortfarande inte överförtjust över det där hopp-klippet men...
Tja.
Hank!
Ett annat ställe där filmmusiken spelar en stor roll
och är så metodiskt och försiktigt uppbyggd
för att samla ihop alla delarna
både när vi talar om handling men också i slutänden,
är vi talar om känslan av vilket, vilket val Jean gör till sist.
Den här scenen tyckte jag var spännande.
Jag önskar den var Iängre bara för att ha Michael Fassbender och Jessica Chastain
i en scen tillsammans var för mig liksom ett historiskt, liksom ikoniskt ögonblick.
Jag hoppas att de agerar tillsammans mer
för de har faktiskt väldigt kompletterande skådespelarstilar.
Båda väldigt diskreta, nyanserade skådespelare. Båda otroligt exakta
och så jag Iyckades med ungefär fyra rader dialog
och sen 50000 kulor ammunition.
Men bara att ha dem slåss var för mig ett spännande och coolt tillfälle.
Vi filmade faktiskt en upptrappning av det där där det förutom
att det sköts med alla vapnen och gjordes av med all ammunition
innan Magneto drar ett antal handgranater ur väggen
och drar ut deras spärrar medan han skyddar sig själv bakom en barriär.
Men det var fantastiskt. Det var verkligen kul. Men även om det var bra
så kändes det i slutänden lite överflödigt i tillägg till vad vi redan gjort.
Så vi bestämde oss för att stryka det. Men det var en cool idé.
Ja. Han gör det liksom också i X-Men två.
Ja.
Jag är ledsen för det jag gjorde.
Jag vet det.
Jag ville bara skydda dig.
Det här var fantastiskt, måste jag säga, Mauros förtjänst
för allt det där strålandet som sker bakom henne,
vilket normalt skulle vara
den här sortens nivå på strålar skulle vara en visuell effekt var bara,
vi kom dit den dagen och det var så det såg ut.
Ljuset kom in genom fönstret.
Vi använde linser som fångade det och allt det här är verkligt.
Det är riktiga strålar. Det är riktiga strålar.
Vi hade överljus på bakgrunden där.
Summer gjorde också ett fantastiskt jobb med det här.
Ja, det gjorde hon. Hon är verkligen en fantastisk ung skådespelare
Det var borta i vår övergivna sjukhusbyggnad.
En annan utmaning med tågsekvensen är att man inte kan filma i,
man kan inte filma den kronologiskt.
Så du måste också, när du filmar i annan ordning,
måste du Iägga mindre vikt på eller tona ner, du vet,
så huruvida det är före kampen och skada eller inte,
det är nåt som krävde enormt mycket genomtänkt hantering
från de skapande avdelningarna och art directors och rekvisitan
och att se till att allt det skulle funka när vi satte ihop den riktiga sekvensen.
Det här var en av de visuella effekter som jag var mest misstänksam mot
och skrämd inför, vilken var de här bubblorna.
Jag menar, det är ett väldigt ovanligt klipp för visuella effekter
och uppenbarligen otroligt komplicerat men de här bubblorna,
idén om att de skyddas av bubblor,
jag har sett det fungera hemskt illa i tidigare filmer,
och jag har jobbat på en del av dem.
Och ändå hittade de här killarna ett sätt att få dem att se naturliga ut
och liksom,
jag antar realistiska i brist på en bättre beskrivning och coola.
Och det var ingen Iätt sak att göra
för det var verkligen en rad upprepningar
så att de inte bara kändes som de hade fastnat i plast,
du vet, jag är en bubbelkille.
En annan verkligen unik plats som vi hittade
i utkanterna av Montreal och sen gjorde scenografi avdelningen
och Michele täckte verkligen till fullo både tågkropparna
och en massa annat, du vet, alla de här eldarna
och för att tjäna som, du vet, liksom den sista scengrunden.
Lite rök bakom Magneto är en visuell effekt där och riktigt kraftfull.
Faktum är att alla de där bortklippen, nästan alla de där bortklippen,
bortklippet till Magneto, bortklippet till Beast som ni såg
är de killarna på en Ijudscen och en grön skärm
med bara förlängningen av inspelningsplatsen bakom dem.
Och den här actionsekvensen var en -
vi hade två riktigt bra regissörer för andra enheten.
Guy Norris, ursprungligen, som var stuntkoordinator
på den senaste Mad Max.
Och sen Brian Smrz som hade varit stuntkoordinator åt oss
och en regissör för andra enheten på så många av X-Men-filmerna kom in
och hjälpte till med det här slutet.
Och, du vet, det här var bara en riktigt snyggt koreograferad sekvens.
Och sen uppenbarligen, förstärkt av visuella effekter som är annorlunda
än de visuella effekterna vi har sett i de här X-Men-filmerna förut.
Det klippet med kameran på en kabel som flyger emot henne
och studsar tillbaka med nåt som Brian Smrz och jag pratade om
för det är nåt han gjorde i fajten mellan Lady Deathstrike och Wolverine i X2.
Och jag älskade alltid sättet som det liksom slog emot dem
och bara lite grand studsade tillbaka.
Det var bara nåt ännu mer invärtes över det.
Men det här är bara väldigt coolt jobb med visuella effekter som killarna skapade.
Och ända ner till den sista sekunden.
Ja.
Fortfarande imponerad att Jessica sprang på de här höga klackarna.
Det är väldigt få saker som inte Jessica Chastain kan göra.
Det är sant.
Jag är inte säker på att jag har upptäckt nåt än.
Men jag letar fortfarande aktivt efter det.
Och det här var ett klipp som jag alltid föreställde mig
som ett klipp jag ville göra, vilket är en 360 runt dem, eller 780,
eller hur många gånger den nu roterar runt dem.
Och att få se det först ge kraft åt Jessicas karaktär
och sen att få se henne börja falla ihop tyckte jag var intressant att göra.
Och killarna från visuella effekter, det här är en utmaning för dem,
det är ett väldigt Iångt klipp och de gjorde ett fantastiskt jobb med det.
Jean!
Verkligt svårt ögonblick men verkligen effektivt gjort.
Jag tror att där du har att göra med sådan kosmisk kraft
och ändå leker du med ett verkligen intimt ögonblick
mellan Scott och Jean och ett ganska viktigt sådant
för uppenbarligen har det mycket att göra med att trycka på valet som hon gjort.
Och det är en eloge tycker jag till Simon
att man kan hitta det inom sig trots all visuell störning.
Ja, och mycket av det var att ta ner de visuella störningarna, du vet.
Bara att skydda hennes ansikte tillräckligt och hennes ögon
så att man kunde se hennes gestikulerande och känna de ögonblicken.
Jean!
Nej.
Jean!
Och till sist, du vet, om du känner till Dark Phoenix-berättelsen
och även om du bara är nån som förstår dig på drama
och med allt det som hon gjort,
du vet att det kommer nåt element av uppoffring
som kommer vara nödvändigt i slutet av - i slutet av berättelsen.
Och jag kände det som att en av sakerna som var verkligen viktigt med filmen
inte bara för att hon är en kvinnlig karaktär
utan också på grund av att hon är en kvinnlig karaktär
är idén om att känslor gör dig svag, som jag ville vända på.
Jag ville att det skulle bli till att känslor är nåt som gör dig stark.
Och jag tror att vi lever i en värld nu
där istället för att människor känner det som att känslor
är nåt att vara rädd för, så är de nåt man bör ta till sig.
Och det här ögonblicket där hon blir,
uppenbarligen exploderar och blir till Phoenix
var nåt vi verkligen, verkligen jobbade på att definiera
och ändå inte så definierat att plötsligt
du var i, du vet, en annan sorts science fiction-film.
Och så där är fortfarande en nivå av diskretion och nyans i det.
Men om du känner till serietidningarna eller om du bara minns titeln,
är det uppenbarligen en Phoenix och det kände jag att det var viktigt
för det antyder att hon inte precis är borta,
att hon har utvecklats till ett annat slags väsen.
Och Charles säger det här.
Hon är fri.
Och sen säger hon i sin monolog som kommer.
Och det här var alltihop på inspelningsplatsen.
En del av de här eldarna är visuella effekter.
Men de flesta av dem är verkliga, bara tagna från dagen.
Borta på vår inspelningsplats där vi började filmen.
Och det här tecknet, för de som känner till serietidningarna väl, är,
var inte en av mina skapelser.
I serietidningarna, blir det faktiskt till...
Jean Grey-skolan så småningom.
Jag är inte bara det andra vill att jag ska vara.
Och det här var en annan plats, precis som öppningsscenen,
där vi debatterade vem som skulle tala. Vid nåt tillfälle var det presidenten.
Vid nåt tillfälle var det Charles och till sist,
tyckte vi att det här är Jeans film
och Jean har utvecklats till ett större väsen
som har en slags visdom större än all deras.
Och så, hon kunde vara den här rösten utan kropp
och ge dig en känsla av fortsättning.
Det är nåt annat som jag gillar med det här slutet är att, du vet,
medan en del av karaktärerna har utvecklats till saker
som du hoppades att de skulle, absolut Hank, Scott,
Storm som Iärare och Hank är nu rektor för skolan,
det finns en känsla av att några av karaktärerna
har blivit oåterkalleligt förändrade.
Absolut, det är på det sättet som vi bör känna på angående Charles.
Och det går tillbaka på det begreppet konsekvens
som vi pratade om tidigare
och bara i vilken utsträckning vi liksom ville se till
vi försökte göra nåt som vi inte hade gjort
och det kändes annorlunda för publiken.
Och kändes som att vi pressade karaktärerna
Iängre in på deras komplexa resor.
Och att det är vad de här scenerna försöker göra.
Det här tror jag är faktiskt det sista klippet som vi filmade.
Och om du kommer ihåg, det var en utmanande dag.
Ja. Jag kommer ihåg. Högljudd också.
Ja.
Jag ville träffa min gamle vän.
Jag bara älskar liksom, du vet, i X-Men-cykeln,
och alla de andra X-Men-filmerna,
men framförallt i cykeln av filmerna med X-Men First Class,
den här idén om att de här killarna började som främlingar, blev fiender
och i slutet blev de bröder är en väldigt känslosam resa för mig
över spannet av sex, åtta timmars historieberättande.
Och om man ser tillbaka på X-Men First Class
och du tittar på hur de här unga killarna såg ut
och de är givetvis fortfarande väldigt unga män
men jag menar de såg barnsliga ut, framförallt James.
De var killar i 20-årsåldern och nu är de killar i slutet på de 30, 40-årsåldern
och jag bara, jag känner det som att de har mognat med franchisen.
Och den här idén om att de alla som är kvar för varandra i slutet
var nåt som jag kände var ett väldigt starkt slut på filmen
utan att ha slutet på filmen till att handla om dem.
Det vara bara helt enkelt ett sorts slutande av cirkeln
om det faktum att främlingar har blivit din familj,
har brutits isär och ändå till sist förblivit familj.
Jag ska vara snäll mot dig.
Nej, knappast.
Jag älskar att du gjorde det över... Schacket.
Ja, schackspelet.
Montreal är ganska likt Paris
när du kastar in Eiffeltornet i bakgrunden.
Avslöjar alla våra hemligheter.
Tja.
Och sen det här ville vi skulle vara diskret men, du vet, uttalat.
Det är inte precis den snurrande toppen i Inception
men det är heller inte övertydligt.
Och där har ni det. Det är jag. Det är jag och Hutch.
Och det här är alla de andra som var våra partners på filmen.
Stan Lee är självklart skaparen av allt det här,
och tyvärr gick han bort medan vi höll på...
medan vi höll på att avsluta filmen, men Iämnade det här fantastiska arvet.
Och jag är väldigt stolt att vi är en del av det arvet.
Ja, håller med.
Jag tror att eftersom eftertexten är en och en halv timme Iång,
det är ett bra tillfälle för oss att prata om...
vi har pratat om människorna som jobbade på den här filmen,
men bara att prata om det faktum att du vet,
det har varit en välsignelse att själva få vara en del av arvet
och att få spela i världen av X-Men.
Du vet, jag växte upp med att Iäsa serietidningarna med X-Men,
och tittade på de tecknade filmerna dessutom faktiskt
och trodde inte att jag skulle, se en X-Men-film när jag var barn
och absolut trodde jag inte att jag skulle vara en del av den.
Så att titta både som en i publiken och sen,
och sen under de här senaste 15 åren eller så,
och det går tillbaka ännu Iängre för dig, Hutch, som verkställande,
att vara en del av att bygga upp det här arvet,
att berätta den här historien, har varit fantastiskt.
Och, och, du vet, som jag tror en av sakerna som vi har kunnat göra
är för att de här karaktärerna är så rika, var och en av filmerna är olika
för att vi har kunnat utforska olika aspekter,
olika färger, olika, olika hörn av karaktärerna.
Och det har alltid varit, jag vet, för dig Hutch som,
som du och jag har arbetat tillsammans på hur många av det här vi nu har,
det... för dig har det alltid varit karaktär först.
Du vet, som vad handlar den här filmen om tematiskt?
Vad handlar den om känslomässigt?
Och och vi har kommit på att i det här, och verkligen troligen borrat oss djupare,
åtminstone i X-Men-filmerna på fastlandet,
borrat oss in djupare än vi har i det förflutna.
Och så på sätt och vis känns det liksom som,
du vet, vi pratade om det här precis i början
Det är en kulmen av ett antal X-Men-filmer
och framförallt den här, den här cykeln av de här karaktärerna från First Class,
de här skådespelarna som var främlingar när vi påbörjade vad det nu var...
för sju, åtta, nio år sedan...
som blev vänner, som blev familjemedlemmar,
som drogs isär som karaktärer åtminstone
som drogs isär när det gäller bara livet,
du vet, på de andra sidorna av klotet.
Och det här är filmen där de till sist liksom blev mest prövade som familj
och sen slutligen återförenas som en familj som det precis kändes,
den här, naturliga kulmen i historieberättandet.
Ja.
Och beröm, som du sa tidigare, åt kraften i det underliggande materialet.
Åt mig, rikedomen och bredden på alla de här filmerna är beröm åt det.
Och det har bjudit in otroliga filmskapare att komma till bordet
och ta med sig sina olika instinkter till materialet.
Det har också varit väldigt kul att se hur de här filmerna har utvecklats,
du vet, från den första X-Men
och som jag tycker Bryan gjorde så otroligt bra
att introducera den radikala tonen, du vet, öppningsscen i Auschwitz
vilket var ett sånt djärvt drag till, det vi såg i Dark Knight
eller vad Marvel har gjort nu så i fas med Avengers och,
och andra och sen, du vet, du med Deadpool och, och Logan.
Det har bara varit så väldigt kul att utforska alla de här facetteringarna
av de här karaktärerna och de olika tonaliteterna och,
och att få leva inne i berättelsevärlden från
från serietidningarna med X-Men. En ganska otrolig resa.
Ja. Nej, och, och jag...
Jag tror att det som har varit kul förutom
att uppenbarligen kunna utforska de här karaktärerna
att för mig var bara,
levde i min fantasi och på den tiden när jag var barn
är nåt som vi har försökt att göra så mycket av i franchisen,
vilket inte nödvändigtvis gjordes i de andra
är att varje gång liksom skapa en annan undergenre till serietidningarna.
Du vet, på det sättet som X-Men First Class,
Iåt oss säga, var en spionfilm och Apocalypse var en katastroffilm.
Och Days of Future Past var uppenbarligen en tidsresefilm.
Och för mig är det här väldigt mycket av en psykologisk thriller.
Och så, du vet, med var och en av de här filmerna
och Logan var en western och Deadpool,
är en barnvänlig komedi, bara dess givna filmskapare
och till och med vi som filmskapare har hela tiden från film till film
gett oss en chans att utforska
ibland genres som inte utforskas Iängre.
Du vet, som att ingen gör westernfilmer,
för bioduken nu för tiden.
Du vet, inte så många människor gör ens komedier för unga,
psykologiska thrillers.
Och alla de genrer som jag precis pratade om
görs sällan nu för tiden,
och att kunna göra dem under ett paraply
av serietidningsadaption eller franchise på superhjältar
bara ger dig tillfälle att verkligen leka
och, och vara kreativ.
Jag tror att för publiken är det en del av det de älskar med de här filmerna
det är inte bara ännu ett kapitel av ännu en episod av nåt
de vet är en ny synvinkel på karaktärerna de älskar.
Och så kommer de tillbaka.
Och det är en del av anledningen till att det har blivit den mest dominerande
populära genren inom film under det senaste årtiondet eller så
Ja, det är sant.
Och, och när vi tittar på alla eftertexterna rulla förbi,
jag måste också verkligen säga ett speciellt tack till FOX,
du vet, och Tom Rothman,
som från början kämpade för den här franchisen och
de otroliga möjligheterna som de gav oss alla
som har fått jobba på de här filmerna, det är ett kraftfullt arv.
Det är liksom antar jag slutet på det kapitlet.
En slags ära att komma hit och att sitta här och prata om det.
Ja, absolut.
Och jag tror, du vet, att det i slutänden var en slump,
men det faktum att slutet på cykeln
är den mest älskade, populära, komplexa, utmanande av X-Men-berättelserna
och en berättelse som kanske vi inte gjorde så rätt som vi ville göra,
jag kan säga som medförfattare till den åtminstone...
med X-Men 3 det faktum att vi fick en chans att gå tillbaka
och berätta den här historien och göra det på ett mer sant sätt
i förhållande till kärnan i serietidningen känns också liksom som en full cirkel
inom erfarenheten av att göra X-Men-filmer,
vilket jag tror är värdefullt. Och du har rätt.
Som, vi har alltid haft såna otroliga partners vid studion,
Jim Gianopulos, Emma Watts, som har varit otroligt involverad
framförallt i de sista tre eller fyra av de här filmerna
och i Logan och i Deadpool.
Det har bara varit en... vi har blivit en liten familj.
Skådespelarna har blivit en familj. Många i personalen har blivit en familj.
Du och jag har blivit som, du vet, bröder och partners i det här.
Och, så, det var kul varje dag att komma till inspelningsplatsen,
även när det var utmanande. Det var ett privilegium.
Jag tror ett som vi såg som ett privilegium också.
Ja, absolut.
Och det är... du vet, Jag, jag säger som fan av X-Men
och jag skulle ha sagt det här efter X-Men 3,
jag är förväntansfull över att se vad framtiden innebär för X-Men.
- Jag med. - Du vet.
Jag med. Otroligt rik värld.
Vi är förväntansfulla över att se hur de väljer att utforska den.
Ja. Och dess... och möjligheterna är ganska gränslösa
när du Iäser serietidningarna
och du vet att det finns bokstavligen tusentals kraftfulla karaktärer,
i källmaterialet,
du vet att det finns så många olika vägar som du kan gå
och så många fantastiska historier som ännu inte utforskats i filmerna.
Det kommer bli helt fantastiskt.
Det är ser också på människorna som tackas,
Stan Lee, Jack Kirby, Chris Clairmont, Dave Cockrum, Len Wein, John Byrne.
De är människorna som faktiskt skapade,
var föräldrar till, vårdade, uppfostrade X-Men.
Och vi har Iyckan att kunna liksom vara barnvakter åt dem
genom ett antal filmer som vi jobbat på nu.
Men de var de sanna, de var de sanna föräldrarna till X-Men.
ÖVERSATT AV: Maria Källquist